34	CYRILL	XXXVIII.

Na obrázku v hoření části silně rozmazaném zakresIeny jsou varhánky ty jen v nejzběžnějších ry sech. Naznačen jen jich dřevěný spodek (žlutou barvou) a 2 řady kovových píšfal počtem 14 (barvou modrou). Vše ostatní schází. Miniatura sama svým celkovým námětem nepřimyká se ovšem nikterak k vážnosti církevního textu (žalmu 95.), jenž následuje. Illuminator totiž, jak patrno, zachytil zde spolu-účastníka oněch již zmíněných slavnostních průvodů pouličních, což také velmi názorně naznačil tím, že zobrazuje postavičku hráčovu s pozdviženou levou nohou, tedy patrně v poskoku, v tanci 3) Tím stává se naše vyobrazení zvláště důležitým, dokazujíc, jak dlouho udržel se zvyk hraní na přenosné varhany v hudbě pouliční. Uvidíme, že dálo se tak ještě i později.
Zvláštní, přímo fantastický svým nápadem je r e‑
r'^ lief na nepolévaném kachlíku,') jejž možno původem položiti ještě do tohoto období."-') Na něm totiž vypodobněn Pan hrající na malé varhánky. Tyto naznačeny jsou jen velmi zběžně, tak že skutečně vykazují značnou podobnost s antickou syringou.E) Jen dle klávesů jež pod jednou řadou (8) píšfal dosti

jasně vystupují, rozpoznáváme nástroj ten určitě jako
portativ. Zde tedy jen náhodná podoba obou ná‑

výzdobě kachlíku motivu tak podivného — Pana s var‑

Baohlík nalezený v Labi n YardnLir. (Vcňalo z Paui. arch. aSl(I, itro9, obr. na,p. iíe.)

strojů způsobila, že užito k hanami.
3. Varhanictví a varhanářství.
Sledujíce vývoj varhanní hry v době předhusitské, seznali jsme, že za celou tu dobu stála na stupni velmi nízkém. Nebylo tedy přirozeně hraní na varhany žádným uměním, které by vyžadovalo zvláště k tomu účelu připravených hráčů. Varhaníkem mohl býti každý hudebník, jmenovitě zpěvák. Ba právě kostelní zpěvák `jako nejlepší znalec liturgického zpěvu mohl a dovedl také tento zpěv nejlépe doprovázet. Kdyžtě pak kmen stálého pěvectva chrámového aspoň ve větších kostelích kollegiátních a klášterních tvořili hlavně členové kapitul a řádů, vybírali se asi z řad jejich i varhaníci.
První zmínka o v a r h a n í k u-k n ě z i, nejstarší zprávě o varhanech v Čechách chronologicky nejbližší (z r. 1258), týká se dómu v Olomouci') a nevztahuje se tedy přímo na poměry naše. U nás záznamy osob při kostelním zpěvu zúčastněných jsou velmi sporé$) a teprve v druhé polovici XIV. stol. vyskytují se v hojnější míře. A z těch právě seznáváme, že vybírání varhaníků z řad kněžského pěvectva, což umožněno bylo větší početností duchovenstva při kostelích kollegiátních a klášterních vůbec, stalo se později pravidlem i pro kostely farní.
Varhaník při kostele farním (v době Karlově) postaven na roveň ostatním služebníkům kostela, kantorovi, saktristánovi a zvoníkovi a měl míti aspoň nižší svěcení. Z pravidla však byl knězem.') V písemných pramenech zaznamenán varhaník u sv.
3)	Tancující šaškové byli již v prúvodu vítajícím krále Václava II. (FRB IV, 20: — „mimi saltant« —; viz nahoře s. 21, p. 23.)
Nalezen byl přI regulaci v Labi u Pardubic. Nyní v místním museu tamže. Popis a zobrazení v Pam. arch. XXIII, 1909, sp. 449. iV. D. Nález kachle nárožného.l
Kachlíky polévané počínají se totiž objevovati až v době pohusitské, koncem XV. st. (Jos. Braniš: Děj. středov. um. v Čechách II, 171.)
'') V uvedené zprávě v Pam. arch. (XXIII 1. c.) označen také skutečně nástroj, jejž Pan drží, za syrinx.
7) Emler: Regesta II, 69. Srv. Nejedlý: Děj. předhus. zp. 91.
s) Z druhé polov. XIII. stol. víme jen o 2 kantorech (u sv. Víta a u Všech svatých na hradě pražském) — Chvalkovi (1281) a Heřmanovi (1295), kteří oba byli kanovníky. (Tomek: Děj, města Prahy I, 592, 597.)
y) Tomek: Děj. města Prahy III., 162, 30 n.