XXXVIII.	CYRILL	29

namířeno ; 3.) pohostinnost; již v XVIII. století podala Anglie vzácný příklad hudební assimilace, když pohostinu přijavši Hándla zjednala mu slávu, kteréž by jinak sotva by1 došel. Lze říci, že Hándlova hudba je hudbou celé Evropy, hudbou každé země. Pramen Hándlovy hudby je mezinárodní, ale perspektiva, ve které je umístěna, je anglická.
P r o g r a m k o n c e r t ů byl nadmíru bohatý, tak že je ku podivu, jak mohli účastníci všechno strávit. Skladby af koncertů vokálních, af orchestrálních, af kapelly vojenské až na nepatrnou výjimku byly anglické. Dne 31. května byly odpolední služby boží v a n g 1 i k á n s k é k a t h e d r á 1 e s v. P a v 1 a. Na programu byla pouze tři čísla starých mistrů (Gibbons, Purcell, Byrd).
O těchto službách božích v kathedrále sv. Pavla píše dr. Karel Weinmann v »Li terarische Beilage zur Augsburger Postzeitung« (12. září 1911) velice lichotivě takto; >KdyL se zmiňuji o církevně-hudebních produkcích na kongresu, musím přiznati, že se mi ještě srdce zachvívá při vzpomínce na velebnost a důstojnost služeb božích, jaké jsem viděl v anglikánské kathedrále sv. Pavla: to bylo něco, co vniklo do hloubky duše (»was in die tiefste Seele griffR). »A ty nádherné klassické zpěvy ze XVI. a XVII. stol., z nichž opět a opět vanul duch Palestrinovský! A ty skvostné chlapecké hlasy se zvonivým orgánem! Opravdu, tento požitek — pojímán třebas jen esteticky — stojí za cestu do Londýna, nehledě ani na zisk hudební.«
O výkonech chóru katolické kathedrály westminsterské (2. června odpol.) nemohl dr. Weinmann bohužel stejně lichotivě psáti. Také zde byl sice vybraný program z anglických mistrů XVI. a XVII. století, ale sbor neměl nějak štěstí. Jevil prý se jakýsi nervosní neklid, — snad hlavně vinou okolností, změněného pro-středí atd., jelikož zpěvy byly provedeny mimo služby boží. Jinak ovšem sluší poznamenati, že sbor westminsterské kathedrály patří k nejlepším.
Také p r o g r a m p ř e d náš e k byl velice bohatý. Bylo tu předně pět hromadných schůzí (»Full meetings«). Na těchto přednášel prof. Adler (z Vídně) o rozdělení hudebních dějin na periody, dr. Ecorcheville (z Paříže) o internacionalismu v hudbě, prof. Friedlánder (z Berlína) o německých lidových písních ve vztahu k anglickým a americkým lidovým písním, Sir Hubert Parry (Londýn) o významu ošklivého v umění, prof. Wolf (z Berlína) o anglickém vlivu na vývoj hudby. Ostatní přednášky byly rozděleny na šest sekcí: 1. dějiny (hudby), 2. ethnologie po stránce hudební, 3. theorie, akustika a estetika, 4. církevní hudba, S. hudební nástroje, 6. bibliografie, organisace, současné otázky atd.
V sekci církevní hudby přednášeli: Rev. H. Bewerunge (Maynooth, Irsko) o metrickém kursu v antifonních nápěvech mešních, Kirchenmusikdirektor Joh. Biehle (Budyšín) o architektuře v protestantských kostelích se stanoviska hudebniho, dr. W. H. Hadow (Newcastle, Anglie) o anglické hudbě církevní, paní Eugenie Lineff (z Moskvy) o žalmech a hymnech ruských sekt v Kavkazu, dr. F. X. Mathias (ze Strassburku) o subjektivnosti a objektivnosti v katolické církevní hudbě, dr. Hermann Můller (Paderborn): »Prinzipielles zur katholischen Kirchenmusik«, dr. Cyrill Rootham (Cambridge, Anglie) o školení chlapeckých hlasů, dr. K. Weinmann (z Řezna): Dějiny církevní hudby v XVII. a XVIII. století.
K přednášce dra Roothama o školení chlapeckých hlasů poznamenává dr. Weinmann ve zmíněném listě: »K zajímavým vývodům řečníka podalo 15 čiperných hochů, které s sebou z Cambridge přivedl, zpěvné illustrace. Co mezi těmihle soprány anglických chlapců — alt bývá v Anglii zpíván skoro veskrz mužskými — a soprány našich chlapců dělá rozdíl jako mezi dnem a nocí jest j e d n o t n ý skvostný tón, který se crescendo a decrescendo až k nejvyšší notě sopránu nejenom lehce nýbrž i zvučně (»klangvoll«) pohybuje. První tón f, který zazpívalo oněch 15 hochů jako jedněmi ústy, působil na mne jako nějaké zjevení; tak skvostné hlasy jsem dosud neslyšel.« Dr. Weinmann poznamenává ovšem, že co do routiny v polyfonii se anglické sbory chlapců německým nevyrovnají.
Konečně sluší vytknouti vadu, kterou kongres trpěl. Pořadatelstvo, t. j. Britská sekce mezinárodního hudebního spolku se nepostarala náležitě o místnosti pro přednášky. Vypomohli si pak zvláštním způsobem: pořádali přednášky tří až čtyř sekcí nastejně v jedné místnosti. Byly to ovšem velice prostranné sály londýnské university, jednotlivé sekce byly přepážkami od sebe odděleny, ale tato opatření nedovedla