XXXVIII.	CYRILE	3

konv. m. Fuhrer však měl útrpnost s chorobou a osudem Wenzlovým a ; bral jen polovici jmenovaného obnosu: Upiný plat varhaníka dostal Fúhrer teprv od 11. listop. r. 1831 ; z toho však dával 120 zl. svému zástupci. Janu Miillerovi později Adolfu Zábrodskému.
Od roku 1826 často zastupoval Vitáska a dirigoval jak mše tak i koncerty s velikým úzpěchem ; od roku 1829 cvičil také sbor chlapecký, a to nejen v hudbě, ale i literárně. Spolek ku zvelebení církevní hudby v Praze založil r. 1830 varhanickou školu, jejímž prvním čestným ředitelem byl Vitá-sek; Fúhrer vedle Horáka stal se tam prvním učitelem s platem 500 zl.
Dne 18. září 1838 byl F. za svou znamenitou činnost při tomto ústavě dekretem pochválen a k dosavadnímu platu přidáno mu 50 zl. na povozy a nařízeno mu, aby učitele nižšího (I.) ročníku, bývalého žáka svého, Františka Blažka uváděl v úřad učitelský ; sám měl vyšší ročník. V této době byl Fúhrer také varhaníkem na Strahově. Do roku 1839 měl Fúhrer již 30 skladeb, z nichž některé byly poctěny cenou, vypsanou „Spolkem přátel církevní hudby”, tak že byl později ze soutěží vyloučen, o čemž velmi lichotivě se zmínily všechny pražské časopisy. Fúhrer byl pak v Praze tak oblíben a získal si o hudbu, hlavně u sv. Víta, takových zásluh, že po smrti Vitáskově (7. prosince 1$39) stal se 21. prosince nástupcem jeho. Bylo to prý také přáním Vitáskovým, jež projevil na smrtelném loži. a zároveň odkázal Fúhrerovi celý svůj hudební archiv, čítající na 300 skladeb.
Tento celkem rychlý úspěch nebyl pro něj štěstím. Fúhrer byl povahy velmi lehkomyslné. Nebyla pro něj štěstím ani zná-most s dcerou malostranského nitaře, Kateřinou Seidlovou (nar. 23. března 1812), která nezůstala bez následků. Fúhrer se ovšem dal s ní oddati dne S. května 1$32, ale tím octl se v společenské instituci, pro kterou neměl dosti schopnosti. Dne 18. června téhož roku narodil se mu syn Robert Martin a S. dubna 1840 druhý syn Otto Jan.
Vídáme pak Fúhrera většinu času tráviti v hospodách a vinárnách se svými přáteli a známými, které velice štědře častoval. Došly-li mu peníze, brával od nakladatele svého, M a r c a B e r r y, zálohy na další skladby. Ale místo aby skládal, žil vesele dál, tak že Marco Berra, nechtěl-li peněz dávati zdarma, Fúhrera zavíral do podkrovní světničky ve svém domě v Jilské ulici č. 24

a pouštěl ho teprve k večeru, když Fiihrer tam nějakou skladbu napsal.
V té době však také Fúhrer sahal k prostředkům nedovoleným, aby vyhověl závazkům svým ku Marcu Berrovi ; přinesl mu' totiž partituru nové své mše z G-dur, jak tvrdil, kterou Marco Berra ihned dal do' tisku. Když pak vyšla tiskem a Berra ji ukázal Janu Stikovi, řediteli kůru u Panny Marie před Týnem, poznal tento v nově vydané skladbě mši z G-dur od Františka Schuberta.
Roku 1843 padělal Fúhrer, jsa ve veliké peněžní tísni, na směnce podpis 16 letého prince z Lobkovic, který tehdy v Praze stu-doval. Směnku, znějící na 600 zl., prodal slepému lichváři, židu Wohlovi; když Wohl chtěl směnku zpeněžiti, byl podvod objeven, avšak pomocí choti Fúhrerovy, jeho tchána, který svůj nifařský obchod zastavil, a ně-kolika přátel byla směnka Wohlovi zaplacena a případ umlčen.
Roku 1844 dopustil se však Fúhrer činu, který měl zhoubné následky na celý další jeho život. Dne 9. dubna téhož roku ode-vzdal totiž arcibiskup pražský, Alois Josef baron S~hrenk, kapitule anonymní dopis; v němž byl Fúhrer obviňován, že prodal mydláři Savoyeovi krásné a cenné housle Straduariovy, jež odkázal kapitule světící biskup a scholastik Antonín Jan Václav Vokoun (t 7. února 1757). (Později dokázáno, že byl psán Janem Skroupem, ředitelem kůru u Křížovníků a druhým kapelníkem stavovského divadla, jenž již delší čas toužil po místě kapelníka při dómě.) Kanovník a děkan u sv. Apollináře, Václav Pešina, a kapitulní tajemník, Karel Opolenský, byli spinomocněni vyzvati Fúhrera, aby jim housle vydal; oni je pak odevzdati měli kapitulnímu děkanu.
l 'odebrali se oba jmenovaní následujícího dne dopoledne do bytu Fúhrerova; tam se však dověděli, že již časně ráno odešel s balíkem hudebnin do kláštera sv. Markety v Břevnově. Když ho pak odpoledne opět hledali a Fúhrer ještě nebyl doma, vyzval ho kanovník Pešina dopisem, aby ho druhého dne ráno navštívil. Fúhrer druhého dne skutečně se dostavil; oba spinomocnění pánové ho vyzvali, aby jim přinesl ony cenné housle; Fúhrer odvětil bez rozpaků, že je ihned ze svého bytu přinese a že jim zároveň ukáže ještě starší housle, náležející kapitule, které má rovněž u sebe uschovány.
Ačkoli bydlil blízko bvtu kanovníka Pe-