14

Než tohoto původního notopisu, af již písmenami řeckými, af latinskými psaného, používalo se jen při studiu theoretickém a pro prakticky vyškolené zpěváky psal se již za času papeže Řehoře Vel. (590—604) chorál n e u m a m i.
2.) N e u rn y (od řeckého neuma = pokyn) byly hudební značky v podobě různých čárek, háčků, jež upomínaly zpěváka na melodii učitelem z paměti nau‑
čenou. 1)
Neumy hudební vyvinuly se z gramatických znamének akcentových 2) (accentus gravis, acutus, circumflex, anticircuinflex).
Příčina je ta, že prvotní zpěv církve katolické kráčel jen na půdě přizvukované řeči a na pole zpěvu dostal se teprve v době pozdější. Důkazem toho jsou slova sv. Augustina (Confess. 33) : Primitiva Ecclesia ita psallebat, ut modico flexu vocis faceret psallentem resonare, ita ut pronuntianti vicinior esset quam psallenti. (Pothier Greg. chorál str. 35.) Poněvadž již i při obyčejné řeči slabiky přízvučnější se vy-slovují vyšším hlasem než slabiky méně přízvučné, značil ve zpěvu accentus (/ =čárka, jež psala se od dolejška nahoru) nejen tón p ř í z v u č n ý, ale i tón v y š š í, ba vůbec akcentová znaménka ve zpěvu vztahovala se jen k výš c e tónu. Dle toho a c c e n t u s g r a v i s (,N =čárka psaná od hořejška dolů) značil zvěnu l]lubší ; c i r c u m f l e x n, to jest accentus acutus ve spojení s gravis, označoval spojení dvou zvěn, v nichž prvá byla vyšší; opak circumflexu, a n t i c i r c u m f l e x (J = a c c e n t u s gravis a acutus) označoval spojené zvěny nižší a vyšší. Tento notopis, znaménkům přízvučnosti nejbližší, zove P. Mocquerau c h e i r o n o m i c k ý.:°) (Notation oratoire, chironomique, neumes accents.)
Jestliže se v gramatice znaménka přízvučnosti nezměnila, v hudbě změny dozr]ala a obdržela nové pojmenování, jež většinou odvozeno jest z jejich podoby anebo významu. Tak accentus gravis, znamenal-li jedinou zvěnu a nebyl-li spojen s akutem, měl později podobu tečky a nazýval se p u n c t u m. B y I i - l i a c u t u s sám o sobě, zval se virga = virgula = virga flexa - virga inclinis (čárka), poněvadž měl podobu čárky.
Jindy jediné znaménko značilo dvě nebo více zvěn, na př. podatus, clivis, torculus, porrectus, climacus, scandicus; jindy značilo zvláštní ozdobné libůstky při zpěvu, jako oriscus, salicus, quilisma, a jindy celé seskupení zvěn, na př. pressus, franculus, trigon a j., jak patrno jest z násl. obrazů.
Jako znaménka akcentová nenaznačovala absolutně síly přízvuku, tak ani neumy, jež vyvinuly se z akcentu, původně nemohly naznačovati dokonale intervally melodie chorálové, ale p ř i b I i ž n ě určovaly jen její směr. Ukazovaly, že zvěna jedna jest vyšší nebo nižší druhé, ale nenaznačovaly, oč jest vyšší nebo nižší. U tom rozhodovala tradice, zvyk, učitel a jeho pokyny rukou, bez nichž písmo notové bylo nesrozumitelným. Proto tyto značky cheironomického notopisu nazývaly se i n o t a e u s u a l e s, nebof dlouholetý zvyk jim dával teprve vysvětlení. Přímo dávaly jen na jevo, kolik tónů jest spojiti ve skupinu zpívanou na jednu slabiku, a

') Neuma po XI. století znamená skupinu not, na niž jest zpívati jedna slabiku. V tomto významu pochází asi od řeckého p n e u m a — dech, poněvadž více zvěn zpívati bylo na jeden dech.
=) O vývoji neum z akcentu pojednává Coussemaker: Histoire de 1' harmonie au moyen áge 1352 p. 154, Pothier: Greg, choral str. 34 a násl., zvláště Dr. Wagner: Neumenkunde, 1905 (Paleographie des gr. Gesanges.)
1) Cheironotnie řehořská jest souhrn pravidel, jimiž řídil se sbormisír, když různými pohyby rukou vyznačoval rhytmus melodie řehořského chorálu. (Paleographie imtsicale I. sv. str. 96. VI[. sv, kap. VL)