13

Následující	příklad osvětlí použití	Guidonovy ruky. Na malíku jest	-a-la-mi-re<,	
což znamená, že na tónu a				
při stoupající melodii z hexachordu tvrdého do měkkého	místo la	se zpívá mi;	
»	přirozeného do tvrdého	la	»	re;	
»	měkkého do tvrdého	mi	>	re;	
»	klesající	»	»	»	mi	»	»	la ;	
»	tvrdého do přirozeného	re	>	la;	
	měkkého	»	re	v	mi.	
Dle ruky Guidonovy bylo celkem možno učiniti 52 mutací hexachordův.
6.) Hexachord byl při odstranění mutace rozšířen o sedmý tón si, čímž odpadla nesnáz se stanovením půlstupňův ve zpěvu. Řada sedmi tónů se jmenuje v solmisaci ut (do) re mi fa sol la si.
Jestliže melodie stoupala přes tuto řadu 7 tónů, c e l á řada se opakovala.
Řada sedmi tónů s opakujícím se tónem základním slove stup-nice čili skala.
do') re mi fa sol la si do. V moderní hudbě:
(ut)	(ut)
C	D E F G A H č'). Římskými číslicemi, stupeň: !. II. 111. IV. V. VL vil. VIII. (1.)
Mezi 111. a IV. stupněm, mezi V11. a VIII. stupněm jest diatonický půltón.
8, Notopis. Jako vynalezl duch lidský pro hlásky písmena, tak hleděl i pro tóny vymysliti znaménka, jež by oku znázornila přehledně a srozumitelně výšku, délku, sílu zvěn a jejich vzájemnou spojitost. Taková hudební znaménka nazývají se noty = notae = figurae.
Písmo notové sluje notopis = notace. Praktickým jest notopis ten, jenž vyznačuje rozsah intervalů, dynamiku a rhytmus nejen správně, ale i přehledně.
1.) V prvních stoletích po Kr. P. užívalo se notopisu hudby řecké. Bylo to 24 písmen řecké abecedy, jež psala se brzy stojatě, brzy šikmo, brzy v poloze pře-vrácené. Tírn se docílilo 85 různých značek, jež stačily pro tři oktávy, vyjadřovaly různé vztahy chromatické a enharmonické jak pro zpěv, tak pro instrumentální hudbu.;) Než s thecrií řeckou zanikl i její notopis.
Tónovému systému řeckému stojí nejblíže hudba byzantská. Její notopis skládal se z různých čárek, jež zcela určitě udávaly rozsah intervallů, rozkládajíce melodie na jednotlivé kroky.
Záhy bylo písmo řecké zatlačeno literami abecedy latinské.
') Francouzi a Vlaši užívají solmisace, avšak slabiku ut změnili v d o. -- V XVI. století W a e 1-b r a e t použil místo solmisace slabik belgických ; da, me, ni, po, tu, la, be, da, — a Hitzler v XVII. stol. la, be, ce, de, me, fe, ge.
-) Solmisaci, jakož i pojmenování zvěn písmenami abecedními každý pilně cvič, abys bez rozmyšlertí uměl stupnici pojmenovati od kteréhokoliv tónu nahoru i zpět, a abys od kteréhokoliv základního tónu znal stupeň lI., Ill., 1V, nahoru i zpět atd. Pak počínej si při cvičeních opačně, na př.: v stupnici, počínající;F, kolikátým stupněm jest G, c atd.; a tak procvič stupnice ode všech 7 zvěn. Solmisační slabiky proto cvič, abys pak na nich se učil správné výslovnosti samohlásek a souhlásek. Na moderním pojmenování zvěn vokalisaci cvičiti nelze.
,') Dr. Bellermann, Die Touleiter u. Musiknoten der Griechen, Berlín 1847. Dr. H. Riemann, Kompendium der Notenschriftkunde, Rezno 1910. Jakobsthal, Chromatische Alteration.