12
možný tón, na němž bylo přeměnou solmisačních slabik provésti mutaci hexachordů a tím docíliti, aby vždy na krok malé sekundy přišla jména mi fa.
Na př. stoupající řada tónů c d e f g a h c' patřila tóny c d e f g a do hexachordu přirozeného a tóny g a h c' do hexachordu tvrdého.
hex. tvrdý
c d e f g a h c'
hex. přirozený
Tón a byl posledním možným místem, na němž se měnily hexachordy; na h--c přišla jména mi—fa, proto na a se zpívalo re.
Zněla tedy řada tónů c d e f g a h č po náležité změně (la)
ut re mi fa sol re mi fa
Nesnadný tento postup vzájemné proměny solmisačních slabik k různým tónům měl býti zpěvákům usnadněn >rukou Guidonovou«, pocházející ze stol. XI.
Na obraze 1. nejsou písmena pro řadu nejvyšších tónů zdvojena. Poslední tón ee z tře‑
,. tího hexachordu schází ; jest zde tónů pouze celkem 19. Na ruce se počne čísti od nehtu palce, pokračuje se dalů po něm, odtud po
y~ f yr dlani k malíku, vzhůru k nehtu malíku, odhid po konci prstu čtvrtého, prostředního a ukazováčku ; po ukazováčku dolů k 3. nápisu, od něho přes třetí nápis na prostředním prstu k 3. nápisu na 4. prst, po něm vzhůru k 2. nápisu a zpět na prostřední prst k 2. nápisu ; odtud nad 3. prst k 20. tónu, jenž na obraze 1. schází. — Zachované Guidonovy spisy »ruky«
-	r	neznají.
Na ohbí a konci prstů i na dlani Gui‑
Y
'.	donovy ruky byla abecední písmena pro 20 tónů rA B C D EFGabcdefg
t aa bb cc dd ee. K nim byly připsány slabiky s o l m i s a č ní, v něž se měnila abecední písmena na místech, kde melodie
	Obr. 1. Faksimile z ruk. univers. knihovny	přecházela z hexachordu do druhého. Spo‑
	v Praze, XIV. stol., sign. XII. E1Sc fol. 2a.	jením písmen abecedních se slabikami sol‑
rnisačními objeví se násl. schema'), v němž řada [. byla pro tóny hluboké, řada ll. pro tóny polohy střední a řada II[. pro tóny vysoké.
1. F	A	B	C	D	E	F	G
ut-re	re-mi	fa-re-mi sol-fa-ut la-sol-re la-mi	fa-ut	sol-re-ut
li.	a	b	c	d	e	f	g
ta-mi-re fa-re?-mi sol-fa-ut la-sol-re la-mi	fa-ut	sol-re-ut
III.	a	b	c	d	e
la•mi-re fa-re?-mi	sol-fa	la-sol	~la)
) Na tomto schematu, jež jest dle uvedeného obrázku císařské knihovny pražské, jsou různé odchylky od obvyklých jmen solmisačních slabik, jak je má na př. Walter Odington (X11.—X111. stol.) a Ambros, ~Geschichte der Musik II., 192. Ambros pro I. řadu má T ut, A rě, B mi, C fa-ut, D sol-re, Ela-mi; v II. a Ill. řadě jen při b a bb má Ambros jinak, totiž fa-mi a nikoli fa-re-mi.