10
Před nejhlubší zvěnu I. tetrachordu přidána byla ještě zvěna A = p r o s I a m-b a n o m e n o s= přidaná = adsumpta.1)
2.)	Záhy však, ponechávajíce system tetrachordový, zaměnili theoretikové po-jmenování slovy řeckými za 15 písmen abecedy latinské, od A až do P Latinská notace sluje »Notation boétiennea, že se mylně připsala Boetiovi (t 524). Provedl ji asi Notker Balbulus.
3.)	Později jen písmen 7 opakovali z abecedy latinské, měníce jejich podobu a také je zdvojujíce :
ABCDEFG	a b c d e f g	aa	bb	cc	dd	ee	ff	gg
4.)	Když melodie chorálové nabývaly většího rozsahu, bylo nutno rozšířiti i soustavu zvěn a pro novou zvěnu vymysliti jméno. Tato nová zvěna přidána byla před A (proslambanomenos) a slula gamma (řecké písmě r), jsouc spodní oktávou G. Toto gamma bylo přidáno před Guidem Aretinským.
Soustava zvěn s gamrna zněla :
I', A, B, C, D, E, F, G,	a, b q (h), c, d, e, f, g,	aa,	bb	(hh)
cc, dd, ee. 2)
Na tuto soustavu počínající I' applikovány byly tetrachordy řecké, jež složeny byly z řady zvěn počínající A. Následkem tohoto posunutí celého systemu tetrachordového z A na I' se změnil poměr intervalový v jednotlivých tetrachordech. Tetrachordy pak sluly takto :
T, A, B-3), C	--	D, E, F, G	—	a b,	c, d	—	e, f, g, aa.
graves	finales	acutae	superacutae
hluboké	zakončující	vysoké	vyšší
bb, qG, cc, dd, ee.
excellentes, nejvyšší.
Zvěna b, bb, nikoliv však dolejší B, znamenala až do XVI. stol. i naše h (b durum čili quadratum) i vlastní b (b molle čili rotundum).
5.)	Ve století XI. byla rozdělena uvedená řada tónů ve skupiny po 6 tónech
a skupiny zvaly se h e x a c h o r d y. Hexachordy byly trojí:
Prvý druh hexachordů utvořen byl z řady zvěn počínající »1', G, g,« a končící »E, e, ee«; tedy: »TA H C D E« — »G a h c d e« — »g aahh ee dd ee«.Tyto hexachordy nazývaly se h e x a c h o r d a d u r a, poněvadž obsahovaly »H, h, hh «
b durum.
Druhý druh hexachordů počínal »C, c« a končil »a, aa« : »C D E F G a« — »C d e f g aa« ; a nazývaly se h e x a c h o r d a n a t u r a l i a (přirozené h), poněvadž neměly ani b, ani h á.
Třetí druh měl rozsah F—d, f—dd; »F G a b c d« — »f gg aa bb cc dd« nazývaly se h e x a c h o r d a m o 11 i a (měkké h), poněvadž obsahovaly b molle, naše snížené h. V tomto hexachordu h se snížilo v b, aby nepovstal obávaný t r i t o n u s, jenž obsahoval tři celé tóny. Ve všech třech hexachordech bylo půl stupně mezi 3. a 4. tónem.

') Více viz o hudbě řecké v dílech: Gevaert: Histoire et Théorie de la Musique de'l Antiquité 1881. — Weatphal: Die Musik des griech. Alterthums, Lipsko 1883, Ambros: Gesch. der gr. Musik, Il. sv. H. Riemann, Studien zur Geschichte der NotenschriFt, 1878. Vierteljahrschrift fůr Musikwissenschaft, Lipsko.
=) U Reků sahal tento system jen do aa; Hukbald rozšířil jej do bb (a), a Guido do dd, jiní pak až do ee. (Micrologus str. 17.)
3) B tolik co naše H.