8

6. Intervaly (diastema). Interval jest poměr, vzdálenost dvou tónů;
j e s t b u d' m e 1 o d i c k ý, jedná-li se o poměru tónů po sobě znějících, aneb h a r-m o n i c k ý, jedná-li se o poměru tónů soudobně znějících. Melodické intervaly jsou buď zpěvné aneb nezpěvné.
Při melodii chorálové lze mluviti jen o intervalech melodických zpěvných. Prima, poměr mezi zvěnami téže výše, není vlastně interval, poněvadž není mezi nimi žádné vzdálenosti?)
Sekunda v e l i k á = celý tón = tonus jest poměr nezi tónem základním a tónem o celý stupeň vyšším nebo nižším. Obsahuje celý stupeň.
Theorie pythagorejská znala jen jediný druh celého tónu; avšak dle Didyma, starořeckého učence z dob vlády Augustovy, činí se rozdíl mezi malým celým tónem 10-3i a velkým celým tónem 9/9; rozdíl pak mezi malým a velkým celým tónem slove komma didymické čili syntonické a má hodnotu 81 :80. V moderním temperovaném ladění však tohoto rozdílu není.
Sekunda m a l á = půltón semitonium jest polovina sekundy velké. Poněvadž však nelze rozděliti celý tón ve dva stejné díly, nýbrž ve dva nestejné, proto půltón jest dvojí, a to velký půltón = velká sekunda malá = semitonium maius,2) = d i a t o n i c k ý p ů l t ó n,1) = apotome 4) = superdivisa v poměru 16:15, a malý půltón = malá sekunda malá = chromatický r,) půltón = semitonium minus -= limma13) _ diesis = subductio v poměru 25 :24.
Velký půltón jest mezi mi—fa, si—do, mezi tónem o půl stupně zvýšeným a následujícím : cis—d, dis—e, fis—g, gis—a, ais—h a mezi tónem základním a následujícím o půl stupně sníženým : c—des, d—es, f—ges, g—as, a—hes.
Malý půltón jest mezi tónem základním a o půl stupně zvýšeným (c--cis, d—dis, e—eis, f—fis, g—gis, a—ais, h—his), a o půl stupně sníženým (c—ces, d—des, e—es, f—fes, g--ges, a-- as, h--hes.)
Chorál římský zná jen veliké půltóny mi—fa (e—f), si—do (h—c), a z malých jediný si—sa (h—hes).
Tercie malá =- semiditonus jest poměr mezi tónem základním a tónem o jeden stupeň a v e I ký půltón vyšší nebo nižší') (d—f, a—c, h—d, g—e).
Tercie v e l i k á = ditonus jest poměr mezi tónem základním a tónem o dva celé stupně vyšší nebo nižší. Obsahuje tedy celé dva stupně (c—e, f—a, g — h).
K v a r t a č i s t á— diatessaron obsahuje dva celé stupně a velký půltón (c —f).
`) Unisonus quasi unus sonus non est modus, ueque cantus, quia cantus est inflexio vocis, i. e. omnis cantus, qui inflectit vocem, variat sonum (Dr. Haberl, Magister choralis, str. 24.)
2) Dle Engelberta, opata admontského t 1331, jehož Gerbert (Seript. p. 312) má za původce obsáhlého díla ade Musicar.
Diatonický z řeckého dia — teino = napínám.
Apotome = více než polovina celého tónu.
Recké slovo c h r o m a znamená zabarvení.
L i m m u zná již Plato. Píšet Cottonius v Gebertovi 11. 238 dle Mag. chov. str. 23.: Semitonium a Platone lirnma vocatum, eo quod non sit plenus tonus, sed imperfectus. Půltón nazván jest od Platona limma, poněvadž není tónem dokonalým, ale nedokonalým. Význam slov diesis se měnil. a) U Řeků znamenalo polovinu půltónu (limma), a mělo hodnotu 499:512. b) U středověkých theoretiků, jakou J. Tinctoris (1464—1511) značilo rozdíl mezi malým a velkým půltónem, tvoříc poměr ''!15:25!x4 = 384/3 5 = 128/,Zg. Tato hodnota 125:128 blíží se hodnotě diesis u Řeků, 512: 491 Rozdíl jest jen o c) Engelbert rozumí slovem diesis malý půltón. Tento pojem ustálil se v XVII. století. Nyní nazývá se v moderní hudbě diesí zvyšovací značka #, vyvinuvší se ze středověkého b quadratum.
') Má-li se pojmenovativnynější hudbě zvýšený tón základní, přidá se ku jménu jeho slabika is<. (cis, dis, eis, fis, gis, ais, his). Při s níž e n í přidá se slabika -es _ ; výjimku činí pouze tón a, e,
k jehož jménu se přidá >s, (ces, des, es, fes, ges, as, hes). Znaménku tón snižujícúuu se říká b.