6

4.	O předmětu knihy a rozdělení látky. Z vlastního podnětu vydané nařízení (Moto proprio) papeže Pia X. (z 22. listopadu 1903) stanoví za normu všeho zpěvu liturgického chorá 1 edice vatikánské. Proto hlavním předmětem této knihy jest chorá 1 vatikánský a vedlejším předmětem ostatní druhy církevního zpěvu.
Provinciální sněm Pražský z r. 1860 stanoví, aby v jednotlivých institutech theologických (in singulis autem saltem Clericorum seminariis) a v ústavech pro vzdělání učitelů hudby (et ludimagistrorum paedagogiis) nikdy nescházelo příležitosti k nejdůkladnějšímu t h e o r e t i c k é m u poznání (solidissimae informationis) a k pra k-t i c k é m u výcviku (et exercitationis) ve zpěvu liturgickém.
Z tohoto důvodu jest kniha rozdělena na [ . část t h e o r e t i c k o u (škola církevního zpěvu), 11 část praktickou (liturgické formy církevního zpěvu), k níž jest přidána III. část o dějinách a estetice církevního zpěvu.
Část theoretická.
§ 1. Škola církevního zpěvu.
5.	Tón čili zvěna a její vlastnosti. Tón = zvěna, d l e G u i d a A r e n t i nského sonus = vox, jest zvuk způsobený určitým počtem periodických kmitů tělesa znějícího.
Jsou-li kmity tělesa znějícího nepravidelny a měnivy, jsou nepravidelny i viny vzduchové, čímž povstává šramot, šum, zvuk nehudební. Jsou-li však kmity tělesa znějícího pravidelny čili periodické, a opakují-li se za vteřinu náležitou rychlostí, po-vstává zvuk hudební, tón či zvěna.
Vlastnosti zvěny jsou: 1. výška, 2. síla, 3. barva.
1.) Výška tónu závisí na počtu kmitů, jež těleso znějící vykoná za vteřinu. Čím větší jest počet kmitů, tím jest tón vyšší, čím kmitů za vteřinu méně, tím tón jest hlubší. Výška tónu jest tedy přímo úměrna počtu kmitů (kmitočtu).')
Ale kmitočet jest závislý na délce a tloušFce tělesa znějícího. Čím těleso kratší, tím větší má počet kmitů ; kmitočet tedy s délkou tělesa znějícího jest v poměru převráceném. Je-li však kmitočet s délkou tělesa v poměru opačném, jest s délkou tělesa v poměru opačném i výška tónu, poněvadž výška tónu s kmitočtem jsou v poměru přímém. Čím tedy na př. struna na m o n o c h o r d u delší, tím tón hlubší, čím struna kratší, tím tón vyšší. 2)

') Nejhlubší zvěna sluchem lidským postižitelná má 15.375 kmitů za vteřinu ; mezi nejvyšší rozeznatelné zvěny stanovil na 36.864 kmitů malými ladičkami Francouz César Mansuěte Despretz (Depré) (1792—1863), professor fysiky na Sorboně. — Dle jiných nejvyšší postižitelná zvěna obsahuje 40.000 kmitů. — V hudbě se však užívá zvěn v mezích od 16—4176 kmitů. Základní zvěna, dle níž se určuje relativně výška a hloubka ostatních zvěn, obsahuje dle úrady učiněné na vídeňském hudebním sjezdu roku 1885 (16.—19. listopadu) nyní pro celý hudební svět 435 kmitů za vteřinu a sluje normální a. (Dr. Č. Strouhal, Akustika. 1902.)
2) M o n o c h o r d (řec. monos = jediný ; chordé = struna) jest jednostrunný nástroj, skládající se z resonanční skříně a struny, jež jest natažena přes pohyblivou kobylku ; kobylkou Ize strunu krátiti a tím vytvořiti tony vyšší.