4

4.)	Zove se též c. firmus ustálený zpěv, aby se dalo na jevo, že se liší od Hlasů, které v kontrapunktu jej provázely, a jejichž melodie doznávala často mnohých změn, při čemž melodie chorálová zůstávala neporušena.
Má jméno »cantus romanus editionis Vaticanae«, zpěv římský edice vatikánské, na rozdíl od chorálu edice medicejské ; edicí vatikánskou na-hrazena jest dosavadní edice medicejské dle instrukce >Motu proprio papeže Pia X. z 22. listopadu 1903. Poněvadž chorál edice vatikánské jest do církve zaveden papežem Piem X., nazývá se též »e d i t i o Piana«, chorál vydání Piova.
V definici chorálu se praví:
a) :>že jest officielní zpěv církve římskokatolické«, což znamená, že jest Apoštolskou Stolicí nejen schválen, ale prohlášen za zpěv úřední, v prvé řadě při bohoslužbě oprávněný, za authentický, který normou má býti zpěvu církevního i ve věcích budoucích;
G) > jehož melodie složeny jsou jednohlasně (unisono`.‑

Melodie jest dle hudebních zákonů spořádaná řada tónů po sobě následujících ; jest bucY absolutní čili v užším smyslu, jestliže jest dle hudebních zákonů spořádanou řadou zvěn navzájem srozumitelných, aneb relativní, v širším smyslu, jestliže její postup zvěn, sám s sebou nejsa samostatný, nabývá srozumitehiosti teprve průvodem. Od melodie liší se harmonie, jež jest stejnodobé znění tónů různé výše, dle hudebních zákonů spořádaných.

Melodie chorálové jsou absolutní, t. j. ke své srozumitelnosti průvodu nepotřebují ; v prvotních dobách církve katolické nebyly nikdy a nikde provázeny hrou na varhany a nejsou dosud v sixtinské kapli v Římě;
c)	»jsou složeny ve stupnicích diatonických,« t. j. řady tónův ve stupnicích, jež tvoří základ chorálních melodií, jsou sestaveny způsobem, jaký shledáváme u přirozené řady zvěn základních.

Zvěny čili tóny základní jsou celé tóny a veliké půltóny. Stupnicím, složeným z řady zvěn základních, říkáme d i a t o n i c k é. V diatonických stupnicích, a to zcela absolutních, složena jest melodie chorálu římského. Diatonika relativní, chromatika i absolutní i relativní, jsou tedy z melodie chorální vyloučeny.

d)	»jsou složeny ve volném a přirozeném rhytmu«. Není totiž v chorálu ani mensury, ani moderního taktu, ale délka a přízvučnost zpívaných slabik řídí se délkou a přízvučností slabik mluvených. Slova chorálu se zpívají tak, jak se mluví. Jednotkou pro trvání tónu jest rhytmický ráz.
1 1 . Zpěv m e n s u r á 1 n í, jehož tóny jsou absolutně odměřeny, čili zpěv figurá,ní = ozdobný jest 1) jednohlasý aneb 2) vícehlasý.
1.)	Jednohlasý zpěv mensurální má melodii bud absolutní nebo relativní.
2.)	Vícehlasý zpěv má formu a) hotrrofonie a b) polyfonie. Tato slova jsou složkami řeckých slov homo -- poly -- foné<,. Luscinius zná slovo polyfonie (concentus polyphonus) již ve století XVI., ale ve všeobecné užívání vešlo teprve ve století XVIII.
a) Homofonií zve se vícehlas, v němž doprovázejí základní melodii (cantus firmus) ostatní hlasy tón za tónem zcela soudobně, netvoříce samostatné hudební myšlenky, jsou-li samy o sobě zpívány.