ÚVOD.

1.	Druhy zpěvu církevního. Zpěv chrámový jest bud' r h y t m i c k ý, plyne-li ve volném rhytmu hudebním, aneb m e n s u rá 1 n í (mensurovaný), je-li složen v rhytmu vázaném, v němž délka a krátkost zpívaných slabik určitou má míru (mensuru). íVlensurální zpěv zove se též figurálním, poněvadž v době svého vývoje (sto-letí X11.) byl psán notami, jež se tehdy zvaly figurae, a poněvadž byl ozdobnějším (cantus figuratus) než prostý chorál (cantus planus).
Rhytmickým zpěvem jest chorál edice vatikánské.
Mensurální zpěv jest bud' j e d n o h l a s ý neb v í c e h 1 a s ý. Vícehlasý zpěv může míti formu homofonie anebo polyfonie.
2.	Pojmy druhů zpěvu církevního. I. C h o r á 1 ř í m s k ý e d i c e v a t i k á n s k é jest officielní zpěv katolicl<é církve, jehož melodie složeny jsou jednohlasně v toninách diatonických a ve volném, přirozeném rhytmu.
Slovo chorál jest odvozeno od řeckého /cunó;, latinského chorus, jež původně znamenalo místo, určené v presbytáři pro zpěváky, a přeneseně sbor pěvců, postavený na vytčeném místě. Odvozeného slova chorál (cantus choralis) užívá se pro pojmenování zpěvu, který chor přednášel v prvotní církvi.
Cliorálu dostalo se časem následujících příjmení:
1.)	Nazývá se zpěv římský = cantus romanus, poněvadž kolébka jeho stála v katakombách římských a protože přijat byl od církve římskokatolické do bohoslužby. Příjmením tímto liší se od chorálu ambrožského (cantus ambrosianus), vy-pěstěného v Miláně, od francouzského (c. gallicanus), mosarabického ve Španělích (století VIL), chorálu církví východních a od chorálu protestantského.
Má též jméno zpěv řehořský = c. gregorianus dle svého oprávce, papeže sv. Řehoře Velikého (590-604). Název c. gregorianus vyskytuje se po prvé v XI. sto-letí v traktatu Viléma Hiršavského (1- 5. července 1091).
3,1 Zván jest i c. planus = zpěv prostý, neozdobný, na rozdíl od zpěvu »figuratus« ; také může znamenati c. planus zpěv stejnoměrný, v němž naznačena byla při vícehlasém zpracování vůdčí melodie chorální notami téže délky.