156	CYRILL
nostro) a vyznačuje se oproti miniatuře v žaltáři třebnickém daleko větší zřetelností a podrobností v provedení. Z varhan lze vid. ti zcela jasně celý předek jemně goticky zdobené skříně s řadou 9 modrých (tedy patrně kovových, cínových píšfal, za nimiž na-značen slabší modří spodek ještě několika jiných píšfal. Pod píšfalami pak vyčnívají přímo z varhanní skříně klávesy v podobě čtverhranných špalíků v dosti velikých mezerách od sebe vzdálených. Z těch nakresleno pouze 5, (ač dle počtu píšfal prvé řady mělo by jich býti samozřejmě nejméně 9), a sice tím zpusobem, že první čtyři klávesy tvoří jednu řadu (pátý kláves této řady zakryt je rukou hrajícího mnicha), pod nimi pak naznačen ještě jeden kláves, prvý to ze 4 klávvsů řadv druhé (spodní), z níž opět 3 klávesy scházejí. Již dle těchto známek souditi můžeme, že varhany tuto zobrazené neliší se valně (ovšem z čistě technické stránky) od miniatury varhan v žaltáři třebnickém.
Repetitorium dějin hudby.
EMIL BEZECNÝ. (Pokrač.)

63. Slovanská opera.

a)	Opera v Čechách. Viz ot. 71.
Opera tra Ru si.
Tvůrcem specificky národní opery ruské jest M. J. G 1 i n k a. (1804-1857.) itilá pro operu ruskou asi podobný význam jako Smetana pro operu českou a Weber pro operu německou. Již dříve pokusili se skla datelé o tvorbu oper v jazyce ruském‑
Před ním první operu v ruské řeči na-psal F. G. V o l k o v 1729 -60 »Taňuša« následovali ho pak F o m i n a M a t i n s k i j. Práce jejich postrádají však národního rázu a jsou úpině ve slohu italské opery, která panovala v Rusku až do polovice XIX. stol. Jako v XVIII. století psali němečtí mistři opery jazykem italským, tak dělo se v prvé polovici XIX. stol. i na Rusi. (Tak na př. A. L v o v, tvůrce národní hymny ruské, psal operu »Bianca e Gualtiero« jazykem italským ) Teprve Glinka použil ruských písní národních jako thematického podkladu svých děl.
Mich. Ivanovič Glinka narodil se r. 1804 v Novopaskoji, učil se houslím
u Bóhma a klavíru u Ch. Mayera a Fielda; žil po čtyři léta v Italii, kontrapunkt stu-doval od r. 1834—36 u Dehna v Berlíně, jenž ho posiloval ve snaze napsati operu
v ruském národním duchu. První opera Glinkova »Ž i v o t z a c a r a« provedena byla r. 1836 s obrovským úspěchem v Petrohradě. Glinka ovládá již v tomto prvním díle svrchovanou měrou všechny prostředky harmonické a kontrapunktické Druhé jeho dílo jest »Ruslan a Ludmila« na báseň Puškinovu ; bylo taktéž s velikým úspěchem provedeno (1842). Nutno však do-znati, že v obou těchto pracích má převahu stránka lyrická; jako vůbec vloha Glinkova byla převážně lyrická. Z ohledu na své

zdraví odebral se G. na jih; po té ži' krátký čas v Paříži, kde se o jeho tvorbu zajímal Berlioz, pak odejel do Španělska, kde napsal známé 2 španělské ouvertury (Jota; Aragonesa). Mimo to napsal pro orchestr fantasii »K a m a r i n s k a j a«, hudbu k tragedii »Kníže Cholmský«, smyčcový kvartet, klavírní trio, 40 skladeb klavírních, 85 písní a romancí, několik vokálních skladeb církevních. Zemřel v Berlíně r. 1857.
V jeho šlepějích kráčí po stránce dramatické bohatěji nadaný S e r g. D a r g o m y ž-s k i f ( 1813—69). Jeho p r v n í opera »E s m e r a l d a« stojí ještě pod vlivem tvorby Auberovy a Rossiniovy. Ve svém mistrovském díle »R u s a l Ic a« z r. 1856 uplatnil na Rusi Wagnerovy zásady a přispěl ta)? podstatně k dalšímu rozvoji moderní ruské dramatické tvorby. V posledním — nedokončeném — díle » K a m e n ý h o s t
na text »Don Juana« od Puškina zříká se všech melodických útvarů a omezuje se na prostou deklamaci. Tato práce vznikla pod vlivem »Tristana« a byla instrumentována od Rimskij-Korsakova a opatřena dohrou od Cujho. Vedle oper napsal řadu písní, baletů, několik tříhlasých sborů, slovanskou tarantellu pro klavír (čtyřručně); pro orchestr finskou fantasii, maloruský tanec kozáků a »Baba-Jaga« čili »Od Volgy k Rize«.
V dalším průběhu lze rozlišiti d v a směry v ruské hudbě. Jsou to tak zvaní o k c i d e n t a l i s t i, stojící pod vlivem západoevropské hudby, zejména německých »romantiků Mendelssohna a Schumanna (viz. ot. 98!) a »n o v a t o ř i«, kteří tvoří po stránce formální pod vlivem »novoromantiků« Berlioze, Liszta a Wagnera (viz ot. 98!), po stránce thematické však vystříhají se úzkostlivě vzořů západoevropských a snaží se psáti v duchu ryze národním