XXXVII.	CYRILL	147

chovat ten kostela důstojný ráz, to mu bylo vším, to mu také diktovalo prostředky pro-jevu. Že z těchto některé byly totožny s oněmi, které šířila jako podmínku nového obrodu církevní hudby reforma, jest přirozeno : ten ideál, který Liszt si stanovil, ten měla i reforma, a ta ještě více prostředků si stanovila, než Liszt ve svých skladbách jich nepřímo podal; tyto byly u Lizta spíš p r o d u k t e m j e h o v l a s t n í h o nit r a, než ochotnou akceptací z řady těch, které vytvořila reforma. To přílišné až množství prostředků reformy k dosažení vytčeného, jí i Lisztovi společného cíle, to zakládá významné rozdíly Liszta od reformy; rozdíl, který dá se částečně také vyjádřiti tím, že reforma položila značně velikou váhu na staré, klassické vzory, kdežto Liszt vzal je za pouhé východisko svým dílům, — nic víc. To ničím lépe není dokazováno, jako tím, že ani v této poslední fási tvorby své — výhradně církevní hudbě věnované — Liszt své umělecké já neztratil, nýbrž si je z a c h o v a 1; není přece sporu o tom, že církevní jeho skladby --- i ty, které mají pro nás význam, —jsou v těsné kontinuitě s díly předchozími a liší se od nich jen tím svým čistě duchovním rázem. A vzpomeneme-li toho hlubokého náboženského citu Lisztova, který právě v sujetech duchovního rázu se mohl nejlíp probít, máme tu jistě podklad pro vysvětlení té ušlechtilé krásy všech těch církevníc4 děl Lisztových. P r o t o v š e jest Liszt dnes tak mladým, řekl bych z r o v n a d r. e š n í m č 1 o v ě k e m— on p ř e d s t i h 1 svou dobu — to myslím jest jasno nám všem.
Naše česká církevní hudba specielně má s Lisztem něco společného, zvlášf díla nejnovější jsou jeho směru blízka.')
Nejde mi o nějaký systematický výklad, spíš praktický cíl vytýkám svému článku chci propagovat Liszta na našich kůrech. Bohužel, že ještě d n e s Liszta nutno propagovat; repertoiry našich kůrů tak málo, skoro nic nemají z Li.3zta. A přec napsal toho tolik a tak krásného i pro ten kůr, na který nutno nejmenší požadavky klásti. N e j s o u obtížné ty drobné skladby Lisztovy, jen co nejsvědomitějšího nastudování vy-žadují a mají pak zajištěný úspěch.
Neudávám v š e c h n ě c h těchto církevních skladeb Lisztových, majících význam pro kůr, vybírám ty nejvýznamnější — dle mého náhledu.
Nejsnadnější a přec velmi vděčné komposice obsahuje sbírka církevních zpěvů, vydaná v německu Kahntem.') Sbírka pravých skvostů.
XII. církevních zpěvů.
1. »Pater noster.« (Lento.) Smíšený sbor.				
Dělí se ve dvě části; začátky	obou	jsou	stejné;	začínají	pianissimem	v prostých	
akkordech:					
Lenlo. M. M.	_ 88.					
			-	
				
1	-1A •	S	.g	.g		-/
I	•	O	I	
pl					
Pa - ter	no - ster		qui	est	in	coe -	lis	
I	I	I	_	i	I	I	I	_	
	-	-					
Obě jsou psány homofonně. Harmonicky zajímavějším jest místo:
et	ne nos in - du - - cas

') Podrobněji vylíčen poměr Lisztův k reformě chrámové hudby a i k naší hudbě v mém článku Frant. Liszt a reforma církevní hudby. (Časopis xSmetana~ II. ročník, 2. číslo.) ,) 0 ní viz také minulé číslo tohoto časopisu.