XXXVII.	CVRILL	137

ment reproduites, mais qui portent 1'indication des signes rythmiques ajoutés privata auctoritate ?
2. Puis-je continuer de conseiller aux lecteurs de la Revue Pemploi de ces signes, destinés á faciliter 1'exécution du chant grégorien ?
S. Rituum Congregatio
Ad primum, ex audientia SSmi 11. Aprilis 1911: Editionibus in subsidium scholarum cantorum signis rythmicis, uti vocant, privata auctoritate ornatis poterunt Ordinarii apponere »Imprimatur«, d u m m o d o constet, cetera, quae in Decretis S. R. C. iniuncta sunt quoad Cantus Gregoriani restaurationem, fuisse servata.
Ad secundum, Rn,o Episcopo Patavino postulanti responsum est: Ex audientia SSmi die 27. Aprilis 1911:

Nihil prohibet quominus editioni vaticanae signa rythmica privatim adjiciantur, si ita cantus magistris placuerit.
Ex Secretaria Sacrorum Rituum Congre‑
gationis, die 29. Aprilis 1911.
Petrus La Fontaine, Ep. Char.
Secretarius.

znaménka rhytmické, přidané autoritou privátní ?

2. Mohu i na dále doporučovati čtenářům »Revue« užívání těchto značek, jež jsou určeny, aby usnadnily provedení zpěvu řehořského ?

Posvátná Kongregace Obřadů
odpovídá k 1. otázce na základě audience u sv. Otce 11. dubna 1911: Ordináři mohou dáti »Imprimatur« vydáním, jež jsou opatřena t. zv. znaménky rhytmickými ku potřebě škol pěveckých, j e s t l i ž e j e s t jisto, že bylo vypiněno vše ostatní, což jest spiato na základě dekretů S. R. C. sobrodem zpěvu řehořského;
odpovídá k 2. otázce, že nejd. p. biskupovi v P a d u i dostalo se k jeho dotazu násl. odpovědi: »Z a u d i e n c e u sv. O t c e 27. dubna 1911:
Nic nezapovídá připojiti vydání vatikánskému rhytmické značky, jestliže jest to učitelům zpěvu vhod.
Ze sekretariátu posv. Sboru Obřadú,
29. dubna 1911.
t Petrus La Fontaine, Ep. Char.
Secretarius.

Repetitorium dějin hudby.
E M[ L B E Z E C N Ý. (Pokrač.)

58. Hektor Berlioz.

Hektor Berlioz, narozen r. 1803 v Cóte St. André, přešel od studia lékařství k hudbě a stal se žákem Le Sueurovým a Reichovým ; opustil záhy konservatoř a napsal v novém tehdy slohu ouvertury k »Waverley« »Franc juges« (Soudcové fémy) a »Fantastickou symfonii«. Vstoupil pak opětně do konservatoře, získal svou kantátou »Sardanapal« římské ceny, jež mu umožnila delší pobyt v Italii. Svůj život trávil později v Paříži a na cestách, při čemž v největších městech Evropy propagoval svoje reformační myšlenky prováděním svých děl. Marně usiloval o místo učitele komposice na pařížské konservatoři ; zemřel v Paříži jako knihovník téhož ústavu r. 1869.
Jeho význam jako vůdce francouzských romantiku spočívá v tom, že pěstoval p r o-g r a m n í h u d b u a že v instrumentaci obohatil velikou měrou p r o s t ř e d k y

hudebního výrazu. (Skladatel programní hudby snaží se vyjádřiti a s posluchačem sděliti náladu, kterou v něm vzbudila t hroda, obraz, kniha. Tento pak ne-oddává se tedy prostě dojmům hudebním, nýbrž sleduje souvislost hudby s programem Děj nelze hudebně vyjádřiti. Viz ot. 47!)
Programními jsou hlavně Berliozovy symfonie. Fantastická symfonie > E p i s o d e de I a v i e d' u n a r t i s t e« (úryvek ze života umělcova) jest zároveň prvním dílem v hudební literatuře s pří z n a č n ý m i m o-t i v y. Doplňkem k fantastické symfonii jest melolog »Lelio ou Le retour á la vie« (Lelio čili návrat k životu).
Symfonie >,H a r o l d v I t a l i i« s violovým solem byla původně myšlena jako violový koncert pro Paganinia ; vyrostla však B e r l i o z o v i při práci ve veliké rozměry symfonie. Berlioz sám nenazývá tato díla symfonickými básněmi, ač jimi ve skutečnosti jsou. Jména toho používá teprve Liszt. Další skladbou Berliozovou jest