XXXVII.	CYRILL	133

velí, aby církevní skladby odpovídaly hudebním požadavkům hudby moderní a zároveň dovedly povznášeti k pobožnosti.
R. 1864 vydána byla L e g e n d a o s v. A 12 b ě t ě, již věnoval Liszt bavorskému králi Ludvíku II. Dílo toto má pro historii oratoria důležitý význam. Živel dramatický stojí tak v něm v popředí, že často se opakoval se zdarem pokus scénicky je vypraviti na divadle. Jest nálady slavnostní a při tom zbožné. Charakteristické motivy (Quasi stella matutina) vinou se legendou jako zlatá nit.
Druhé Lisztovo oratorium »C h r i s t u s« zříká se zcela znázornění dějového. Nechce představiti život a utrpení Kristovo, nýbrž znázorňuje ideu křesfanskou. V popředí je sbor. Často užívá Liszt zde starých chorálních melodií. Zpěv solový jest ob-mezen na míru nejmenší a má ráz starocírkevního tónu žalmového. Mistrovsky přímo ovládá Liszt orchestr. Líčení bouře na moři patří k nejvelikolepějším zjevům v orchestrální literatuře.
Třetí oratorium »S t a n i s 1 a u s« pracoval Liszt teprv v posledních letech svého života a zůstalo bohužel pouhým torsem. Pravím bohužel, nebot jeho interludium »Salve Polonia« a poslední dvě čísla (»Z hlubokosti volám k tobě« a »Salve Polonia« pro smíšený sbor, barytonové sole, varhany a orchestr) obsahují geniální výtvory musy Lisztovy.
I četné jeho skladby k 1 a v í r n í a v a r h a n n í jsou hluboké nálady náboženské, především »Harmonies p o é t i q u e s et religieuses p o u r 1e Piano« dle Lamartina a z nich zvláště »Benediction de Dieu dans la solitude«, ,Pensée des Morts", „Funerailles”, ,Invocation", „Ave Maria”, „Pater noster”, ,Miserere". Dále velebné legendy: „Franz von Assisi den Vógeln predigend” a „Franz von Paula auf den Wogen schreitend”, též jeho ,Angelus" ze třetí knihy ,Années de pelerinage", jež dochází teprv k úpiném porozumění přednesem na smyčcové nástroje.
Liszt jest také směrodatným pro vývoj m o d e r n í h r y v a r h a n n í. Dokázal, že i pro tento nástroj lze kornponovati cenné skladby, aniž by třeba bylo lpěti na starých formách J. Š. Bacha. Jeho fantasie a fuga »A d n o s, a d s a 1 u t a r e m u n d a m« má v dějinách skladby pro varhany podobný vyznam, jako Bachova Passacaglia z c moll. Jaký to mezi oběma uvedenými skladbami rozdíl! Mistrovsky využívá Liszt moderních prostředků stroje varhanního hlavně v instrumentální barvitosti.
Týž ráz má i jeho preludium a fuga na jméno Bach, Variace na B a s s o c o n t i n u o první věty z kantáty Bachovy » Weinen, Klagen.
Mimo operu není oboru, v němž by byl Liszt směrodatně nepůsobil. Veliký jest počet těch, kteří byli jeho epigony ve skladbě klavírní, varhanní a v písňové. Mnozí z mladých skladatelův, již předstupují před obecenstvo se svými symfonickými básněmi, bezděčně jdou ve šlepějích velikého mistra; i klavírní virtuosové musí znáti jeho novou techniku, aby měli nárok na jméno »moderních« hráčů. I způsob dirigování lest od dob Lisztových podstatně změněn. V dopise R. Pohlovi píše Liszt: »Jest nutným pokrok ve zpiísobu, jakým se má provésti přízvuk, rhytmisování, detail ve frási na jednotlivých místech, nanášení světla a stínu, aby se zcela uplatnila mistrovská díla orchestrální hudby. Poměr mezi dirigentem a řízeným sborem hudebníků musí býti zcela jiný, než byl za doby, kdy vše se řídilo údery taktovkou.« V předmluvě ke svým symfonickým básním praví Liszt: »Budiž mi dovoleno podotknouti, že se stanoviska věcného mohu pouze uznati přednes periodický a zavrhuji mechanické, odtaktované a rozčlánkované odehrávání«. Vedle Wagnera jest Liszt svými pružnými »tempy« slaven jako otec moderní školy dirigentské, jejímž hlavním zástupcem stal se Biiiow. Liszt nestál při řízení obracen zády k obecenstvu, nýbrž zpola k orchestru a z pola k publiku. Jeho pokyny byly obmezeny na míru nejmenší. »Jsme kormidelníci, a nikoliv veslaři,« pravil kdysi. Ostatně jemu nestačilo pouze provedení skladeb, i literárně pro ně lámal kopí. Důležitým jest v tom ohledu jeho pojednání o Berliozovi a jeho symfonii »Harold«,
Neocenitelných zásluh získal si Liszt pro porozumění a popularisaci děl Weberových, Schubertových a zvláště posledních děl Beethovenových. Wagner doznává, že porozuměl posledním sonátám Beethovenovým teprv přednesem Lisztovým. Na jeho klavírních partiturách spočívá kritické vydání mnoha vynikajících klavírních děl, jež po-řídil na př. Biilow, Tausig, Busoni, d' Albert, jakož i spracování Bachových varhanních skladeb.
Maně ptáme se, kde nabral Liszt tolik fysického času, aby mohl napsati tolik děl svých, jejichž počet obná í úctyhodné číslo 1233! Co času by třeba bylo jen k je-