132	CYRILL	XXXVII.

R. 1848 se usadil ve Výmaru, kde přijal úřad vévodského kapelníka »v mimo-řádných službách«. Jeho příchodem stal se Výmar opět tím, čím byl za doby Goetheovy, místem, kde kolem Liszta se shromažďoval výkvět talentů »mladého Německa«. Raff, Biilow, Taussig, Bronsart, Cornelius hledali posily a vzpruhy u nohou svého velikého mistra. I Wagner nalezl u Liszta přátelského přijetí, když byl r. 1849 nucen utéci za hnutí revoluění~o z Německa. Lisztovi tehdy svěřil všechny své rukopisné skladby. Liszt jako svědomitý a rozený dirigent dával ve Výmaru nové a cenné skladby. Po prvé tam byl na př. proveden r. 1850 »Lohengrin«, r. 1852 »Benevenuto Cellini«, roku 1852 hudba k Byronově »Manfredu«, r. 1854 »Alfons a Estrella«, r. 1858 »Der Barbier von Bagdad«. Ve Výmaru komponoval Liszt 12 symfonických básní: »Ce qu' on entend sur la montagne« (V. Hugo); »Tasso, lamento e triomfo«, »Les Préludes«, »Orpheus«, sPrometheus<, »Mazeppa«, »Festklánge«, »Héroide funebre«, »Hungaria«, »Hamlet«, »Hunnenschlacht«, »Die Ideale«. (Třináctou symfonickou básní jest skladba »Von der Wiege bis zum Grabe« až z r. 1883 k obrazu Mich. Zicha.) Pobyt Liszta ve Výmaru dal dále světu jeho „D a n t e o v s k o u s y m f o n i i” pro orchestr a ženský sbor, dále „Faustovskou symfonii” ve třech obrazech (Faust, Gretchen, Mefistofeles) orchester a mužský sbor.
Tato velikolepá, veskrze mocného účinu díla byla kritikou odmítnuta. Do-vedla Liszta chápati pouze jako fenomenální zjev na poli klavírní techniky, tedy jako umělce spíše reprodukčního, který dovedně »také,, skládal různé transskripce, ale že byl Liszt průkopníkem nových zjevů též na poli zcela jiném, kritice ušlo Liszt dovedl se zastati ve veřejnosti umělců jiných, propagoval jako geniální dirigent jejich díla přesným provedením, ale pro popularisaci svého „já” a svých skladeb neučinil ve své skromnosti zhola ničeho. „Mohu čekat,” říkával. Ba varoval své přátele, aby se nevystavovali ne-příjemnostem prováděním jeho skladeb.
I Wagner s počátku patřil mezi nepřátele Lisztovy programní hudby; později však doznal svůj omyl veřejně ve spise „Uber Fr. Liszt symphonische Dichtungen”, ve kterém přesný podává rozdíl mezi programní hudbou Lisztovou a Berliozovou.
Ve Výmaru povstala též skoro polovina 15 L. klavírních t r a n s s k r i p c í děl Wagnerových; tam skládal i obdivuhodné p í s n ě, v nichž ukázal, jak ovládá souverenně formu a dovede líčiti nádherně náladu. Byl prvním, který melodii vložil do partu klavírního a hlas zpěvný vedl deklamatorně (Mignon, Loreley, Vátergruft, Die drei Zigeuner). Jakým byl mistrem ve tvorbě melodie, dokazují písně: ,Oh quand je dors", „Es muss was wunderbares sein” a j. .
Než i Lisztovi, jako vůbec průkopníkům nových cest, bylo údělem ve Výmaru bojovati s neustálými překážkami. Zvláště veliké obtíže mu působil nově jmenovaný dramaturg při výmarovském dvoře, Dingelstedt. I rozhodl se, že opustí dosavadní svůj úřad ve Výmaru a přestěhoval se do Říma r. 1861, kde 1865 obdržel nižší svěcení; odtud jest pak stále jeho titulem „abbé”. V Římě pobýval obyčejně na podzim, od vánoc do velikonoc zůstával v Pešti a léto trávil ve Výmaru. Záci a jeho obdivovatelé se stěhovali z místa na místo za ním. R. 1875 byl jmenován presidentem Zemské uherské akademie.
V této poslední periodě svého života věnoval se Liszt skoro výhradně c í r k e v n í kom-posici. Již r. 1834 vyložil v pojednání „Uber kiinftige Kirchenmusik” hlavní rysy reformy církevní hudby, jež vrcholiti musí v naprosté shodě, umění hudebního s úkony liturgickými. K. 1856 složil slavnostní mši ostřihomskou (Granermesse) a na to uherskou mši korunovační, dvě varhanní mše (Orgelmessen) C dur a A moll, Žalm 13., 18., 23, a 137., kající žalm 129, mši a rekviem pro mužské hlasy, varhanní rekviem, již zmíněných 12 církevních sborů, hymnu o sv. Cecilii, legendu o sv. Cecilii, Zvony strassburského dómu (die Glocken des Strassburger Miinsters), velebný „Sonnenhymnus” sv. Františka z Assisi, Liszt v těchto skladbách nalezl cestu pro pokrok v církevní hudbě. Nešel zpět do dávných dob Palestrinových a Lassových, nýbrž kráčel vpřed, využiv dosavadních uměleckých prostředkův, jež applikoval na liturgické předpisy. Všude jeví se jako umělec hlubokého náboženského cítění. Slohu operního svých předchůdců v církevních skladbách sF vzdal; mistrně používá řehořského chorálu k thematicke' práci, čímž se vysvětluje, že v jeho náboženských skladbách na místo moderní chromatiky nastupuje starší harmonie, upříčiněná diatonickou stavbou církevních tonin. Jen mimořádně dovoluje si opakovati jednotlivá slova liturgického -textu. Historik Langhans praví zcela správně, že Liszt naprosto uplatnil a provedl ideu skladatelovu, jež