XXXVII.	CYRILL	121

STYL.
Nejvzácnější předností Steckerova stylu je jeho j e d n o t n o s t. Můj předchozí rozbor podává jasně podmínky této jednosti stylové: základní motiv, k němuž skladatel třebas v různých variantech se stále vrací, udržuje tuto jednotnost díla; polyfonické vedení hlasů — homofonní místa musejí se v Steckerově mši hledat — způsobuje, že jedna věta spadá povlovně v druhou a tak jednotlivé části díla plynou v nepřetržitém toku.
Stecker rád užívá c e s u r, pro které vždy lze nalézti logický důvod: co nejlíp vy-stihnout náladu textu. V tomto ohledu zajímá na př. »Crucifixus ...«, kde sbor prochází vysoce interessantními útvary akkordů a při slově »passus« rázem utichne, by místo učinil solovému bassu v pianissimu šeptajícímu: »passus et sepultus est !~ Jistě jedno »dramatické« místo mše.
V málokteré skladbě církevní věnována je pozornost k o n t r a s t u— vysoce významnému aesthetickému prvku — jako v této mši; skladatel všech možných prostředků užívá, jen aby ho docílil. By stálým opakováním základního motivu skladatel neznavil, variruje rhytmus, tempo, základní motiv ten hned svěřuje sboru, hned zas varhanám, brzy zas hlasu solovému, jinde zas mění jeho původní zladění dur v moll — pak nelze se diviti, že skladba upoutává každým taktem.
K v š e o b e c n é charakteristice stylu Steckerova uvádím : styl ten hledá v Palestrinovi svůj základ, není však jeho kopií. Je nesporno, že skladatel Palestriny si váží, avšak všechno, co mu jen může skytnout moderní hudba pro skladbu v á ž n o u, to z ní čerpá. Pro Steckera neexistují ani v církevní hudbě ohledně stylu maximy; dbá jen jed-noho : aby neporušil vážného církevního rázu skladby.
Zvlášf mnoho z bohatství moderní harmonie vnáší Stecker ve svůj styl — většinou jde o útvary, které by pěstitel orthodoxního stylu á la Palestrina jistě dal na index.
Hájiti novoty stylu Steckerova netřeba : nejpřesvědčivějším argumentem pro jeho oprávněnost jest sama »Missa sollemnis« — dílo nevšedních půvabů, avšak prosté všeho, co by mohlo rušit vážný ráz skladby.
MATERIÁL.

Jím jsou: soli, sbor a varhany. Začínám posledními: pruvod varhanní v té samo-statnosti, mohutnosti a kráse, v jaké Stecker jej provedl, nemá v naší literatuře církevní hudby vůbec sobě rovného, v cizí jedině varhanový part Tinelova »Te Deum« se mu rovná. Jen v »Agnus« ustupuje poněkud do pozadí, jinak vystupuje stejně účinně jako sbor. Průvod ten je většinou samostatný, nereprodukuje pouze to, co zpívá zároveň sbor a často i vyjadřuje myšlenku zcela jinou než sbor. Někde ozve se docela solově: tak před »Et incarnatus est« a v úvodu k »Benedictus«. V obou případech několik taktů, co však dovedou povědít! Pro jich zajímavost cituji je zde:
LargIallo.

Andante sost.
f	_ft-{`=~--~-d=r'	g	$	---_=	atd.
-rys—i—y=—r~T_{Q}[~__T*}}-_~$t~_-Ir=	
						
I	Pp			
	I	I	~		

	7l'	7l'	7T	~~_