XXXVII.	CYRILE	107

Pro Prahu psal pak Mozart z vděčnosti »Don G i o v a n n i. Za svého pobytu v Praze byl hostem manželů Duškových ve ville »Bertramce«. Tam napsal též za jednu noc ouverturu k »Don Juanu«. Titus (a La clemenza di Tito«) by? objednán od českých stavů pro korunovaci Leopolda I I. V »Únosu ze Serailu« a »Kouzelnéflétně« vyvrcholil německý singspiel. Mimo opery napsal 41 s y m f o n i í, z nichž nejkrásnější jsou g moll, Es dur, C dur (Jupiterova); 18 sonát klavírních dvouručních, 4 čtyřruční (F), jichž je tvůrcem vůbec, 3 ronda (z a moll), 25 klavírních koncertů (d moll), houslové sonáty, klavírní tria, smyčcová a klavírní kvarteta, klarinetový kvintet. V c í r-k e v n í c h svých skladbá~ přimyká se k tvorbě Haydnově. Z 15 jeho m š í známa jest »Korunovační« a po jeho smrti vydaná »Pohrobní z cmoll, z m o t e t t překrásné »Ave verum«, provanuté duchem hudby ryze církevní Nejslavnějším dílem církevním jest jeho R e q u i e m, poslední to jeho práce, již dokončil jeho žák Siissmayer. Mozart spojuje slovo a tón v jednotný organismus a jest mistrem v instrumentaci; nástrojům, jež Haydn naučil mluviti, dal Mozart duši. V jeho dílech je spojena krása zvuku s hloubkou citu a neskonalou něhou.

47. Beethoven.

Ludvík van Beethoven, narozen roku 1770 v Bonnu, zemřel roku 1827 ve Vídni. Otec jeho byl tenoristou. Prvním jeho učitelem vedle otce byl houslista Pfeiffer, varhaník van der Eden a varhaník Gottlieb Neefe. Ve 22. roce svého věku přesídlil do Vídně, kde se pohyboval v nejvyšších kruzích šlechtických. Učitelem jeho byl zprvu Haydn. Poněvadž mu nevěnoval náležité péče, zvolil si za hudebního rádce lana Schenka, později pak Albrechtsbergra a Antonína Salieria. První jeho vydaná díla byla : tři tria (op. 1) a tři klavírní sonáty (op, 2), jež věnoval Haydnovi.
V jeho tvorbě lze rozeznati 3 periody. V první připojuje se k tvorbě Haydnově a Mozartově ; v druhé dospívá k vlastnímu, svéráznému slohu; ve třetí předstihuje svou dobu o několik desetiletí; tím se stalo, že dílům z této doby bylo porozuměno teprve po jeho smrti přičiněním Lisztovým, Wagnerovým a Joachimovým. D o p r v n í h o období patří symfonie z C a D, klavírní tria op. 1, smyčcová tria, prvních 20 klavírních sonát, (pathetická op. 13, Mondschein op. 27 č. 2 a pastorální op. 28), 8 sonát houslových, 6 smyčcových kvartet op. 18, věnovaných

knížeti Lobkovicovi, septet op. 20, balet »Prometheus«, oratorium »Kristus na hoře Olivetské«, klavírní koncerty z C dur a B dur, variace pro klavír op. 34. a 35.
Do d r u h é h o období náležejí symfonie: »Eroica« z Es dur, B dur a C moll, již Wagner nazývá symfonií osudu, F dur (pastorální), A dur, dle Wagnera apotheosa tance, a osmá z F dur; opera »Fidelio«, ke kteréž napsal Beethoven 4 ouvertury, z nichž vyniká třetí » Leonora « ; klavírní sonáty, 21-27, (op. 53, »L' Aurore«, věnovaná Valdštýnovi, »Appassionata« op. 57 a »Les Adieux« op. 81), Kreutzerova sonáta op. 47 pro housle a klavír, koncert klavírní C moll, G dur a Es dur, tři kvarteta op. 59, věnovaná hraběti Razumowskému s použitím ruských motivů, kvartet harfový a z f moll, tria op. 70, cyklus písní »Vzdálené milé«, »Duchovní ódy« na slova Gellertova, hudba k »Egmontu«, ouvertura ke »Koriolanu« a mše z C dur.
Do třetího období spadá: posledních 5 klavírních sonát č. 28—32 A op. 101, B (pro »Hammerklaviera) op. 105, E op. 109, As op. 110, c op. 111, »Missa solemnis« z D dur, 5 velikých smyčco pých kvartet, devátá symfonie z d moll se sborem na text Schillerovy ódy »Hymnus na radost«, 33 variací na thema Diabelliho, ouvertura »Král Štěpán« a »Svěcení domu-.—V posledních dílech Beethovenových, na př. v sonátách op. 109 a 111, převládá forma variační, které Beethoven po užíval již v sonátě As dur op. 26 a v Appasionátě op. 57, v poslední větě eroické symfonie, ve fantasii op. 80; fuga ve volné for - mě jeví se v op. 101, op. 106, op. 110. V jeho s o n á t á c h jsou prvky slohu všech velikých moderních skladatelů,jako v op. 101 sloh Men delssohnův, v op. 106 (Adagio), tamtéž ve scherzu Chopinův a v op. 57 Schumannův. Ve vývoji programní hudby znamená Beethoven obrat od vnějšího napodobení pří - rody v materielním smyslu, t. j. od tónomalby k ideálnímu výrazu nálady a citů, k básni v tónech Programní hudba, jejíž hlavní representantkou se stala později symfonická báseň, jest líčení duševních nebo vnějších příhod. Posluchač nesmí se oddati pouze dojmu hudebnímu, nýbrž musí sledovat souvislost mezi programem a skladbou.
SklGdate' snaží se náladu, vzbuzenou v sobě přírodou, vnějším příběhem, knihou, básní, obrazem, hudebně vyjádřiti, vystihnouti a pos'uchači vsuggerovati. Líčiti děj hudbou, není možno. Proto jest z estetického stanoviska pochybenou »bitva u Vittorie- (Wellington's Sieg ), v níž Beethoven