XXXVII.	CYRILL	105

stala se každá kvinta poněkud rozladěnou; naše sluchové ústrojí však této nesrovnalosti nepozoruje. Na základě tohoto ladění lze modulovati i do nejvzdálenějších tonin, čehož dříve nebylo možno.
c	7 oktáv	c 5
pytli. kouuna
_	12 kvint čistých	his 5
p. k.
kv. čisté	kv. sníž. o'/ pyth. kommatu. P. k.
C ---	----	c 5 rozděleno
na l kvint. C 5 rozděleno
- Všechny kv. sníženy o'112 pyth. kom.	nals la-iut.
Veškeré nástroje klávesové laděny jsou tím způsobem. Werckmeistrův vynález došel souhlasu u největších současníků. O jeho rozšíření získali si zásluh P r a e t o r i u s, Marpurg, Telemann, Mathesson a R a m e a u, zejména však J. Š e b. Bach svým dílem »Wohltemperiertes Klavier<.
42. Gluck a jeho reformy
Gluck, nar. 1714 ve Weidenwangu, obdržel první vědecké a hudební vzdělání v České Lípě, Chomutově, v Praze u Černohorského, jenž učil též Tartinia, Tůmu, Zacha a Seegerta. Později vzdělával se G. v Italii u Sam-martina. Žil krátkou dobu v Londýně, zemřel jako vrchní kapelník ve Vídni 1787. Ve svých prvních operách kráčí Gluck ve stopách neapolské opery (Al. Scarlatti). Tento sloh klade hlavní váhu na stránku hudební a teprve v řadě druhé pěstuje stránku dramatickou. Pod vlivem hudby Hándelovy a Rameauovy rozhodl se Gluck tento směr opustiti a kladl důraz na stránku dramatickou, jako to učinil Monteverdi a Lully. Gluck v operách »Orfeus«, »Alceste, »Paris a Helena« nastupuje cesty reformní, o nichž promlouvá v předmluvě k »Alcestě«. Praví, že se snažil vrátiti hudbu jejímu pravému účelu, aby sloužila básni, aniž by přerušila děj a zdržovala ho zbytečnými ozdobami. Hudba má text podporovati, jako dobrá kresba má býti pozvednuta leskem barev. Symfonie nemá byti ledabylou předehrou, nýbrž má posluchače při-praviti na děj. Gluck arie nezavrhl, nýbrž vy, vořil ji v úpině novém slohu jako integrující část opery. První jeho práce nedošly v Německu úspěchu; kritika (Agrikola v Ber-líně) soudila, že se stanoviska hudebního dramatu jest v nich příliš mnoho hudby a

po stránce operní prý příliš málo hudby. Gluck pronikl teprve v Paříži, kde mu při pravil půdu Lully, Rameau a Grétry. V Paříži se dávala jeho » 1 f i g e n i e v A u 1 i d ě,« první to opera s motivicky prokomponovanou ouverturou; potom » Orfeus« a »Alcesta«. Když chtěl komponovati operu »Roland«, prosadila italská strana, že ten-týž text byl přenechán též P i c c i n i o v i. Gluck rozzloben spálil své skizzy a napsal »Armidu«. »Roland« docílil úspěchu velikého, kdežto »Armida z byla provedena s menším úspěchem. Paříž se rozdělila ve dva tábory, Gluckistů a Piccinistů, které se navzájem prudce potíraly. Ve prospěch reformních snah Gluckových rozhodla jeho poslední veliká opera »I f i g e n i e n a T a u r i d ě.« Piccini napsal operu na týž text, jež v boji s Gluckovou stejnojmennou operou podlehla. Gluck jest reformátorem vážné italské opery. Sjednotil ve svých dí-lech dramatický děj, mistrně líčil vášně i povahy a velikou pozornost věnoval recitativu. Mimo uvedené veliké opery zpracoval francouzskou hru pastýřskou »Královnu máje«, psal symfonie, triové sonáty, krásné »De profundis« pro sbor a orchestr, 8 žalmú ~I capella.
43. Synové J. Šeb. Bacha.

Hudebně nejvýznamější.svnové I. Š. Bacha byli: Wilhelm Friedemann, (zvaný Hallský Bach), v nějž otec skládal veškeré naděje; syn oddal se však bezuzdnému a lehkomyslnému životu a nemohly se tudíž vyvinouti jeho vlohy. Výbor z jeho děl uspořádal R i e m a n n. Veiikolepý varhanní koncert z d moll aranžoval August Strádal ku před-nesu koncertnímu pro klavír.
Karel Filip Emanuel (1714—1788) byl zván Berlínský nebo Hamburský Bach. Napsal velikou řadu symfonií, z nichž vyniká D dur; jeho oratorium »Petrus« tvoří spoj-ku mezi tvorbou T. Š. Bacha a Mendelssohna. U F. E. Bacha jeví se charakteristické napodobení vokálního recitativu v instrumentální hudbě, jehož později používal zejména Beethoven v sonátě op. 31 č. 2, v posledních sonátách a kvartettech. F. E. Bach proslul dílem ,Pokus o správnou hru klavírní«. Z jeho sonát »pro znalce a milovníky« vydal Búlow 6 k přednesu koncertnímu. F. E. Bach jest jedním z prvních zástupcú slohu galantního. J. Krištof Bach, zvaný Bach Biickeburský a Jan Kristián, Bach Milánský čili Anglický psal v lehčím slohu a pěstoval též skladbu operní.