104	CVRILL	XXXVII.

sporu, jejž měl se zpěvákem Senesinem, byla založena druhá operní akademie, jíž strznila šlechta z oposice proti dvoru královskému. Hándel ztratil v tomto sporu své celé jmění a obrátil se od tvorby operní k oratoriu. Jeho oratorní díla jsou jednak světská, jednak duchovní. K prvým náleží : D e b o r a h, Athalia, Cecilská óda, (též zvána »Timotheus« neb »Oslava Alexandra neb »Macht der Tonkunst«) ; k druhým: I s r a e l v Egyptě, Messiáš, Samson, Josef, jefta, Balsazar, Šalomoun atd. Nejslavnějším jeho dílem je trojdílný »M e s i á š,. První díl jedná o narozeni Páně a jeho působení na zemi, druhý o zmrtvýchvstání Páně a rozšíření Kristovy nauky, třetí o posledních věcech. Poslední své oratorní dílo »Jefta < psal Hándel roku 1751 jsa skoro slepým a dával je 8 dní před svou smrtí (1759).
Mimo to napsal sonáty pro housle a cello, concerti grossi pro hoboj, ve kterých při-klání se k směru Corelliově, triové sonáty, koncerty pro varhany, klavírní a varhanní suity, Utrechtské a Dettingské »Te Deumr, »Feuermusik< a »Wassermusik« atd. Jeho oratoría jsou mnohem přístupnější a proto populárnější, než Bachova. Handl se totiž v Italii naučil mistrně psát pro lidské hlasy, kdežto Bach od sboru žádá často instrumentálních výkonů.

40. Jan Šebestian Bach.

Jan Šebestian Bach nar. 1685 v Eisenachu, zemře: r. 1750 jakc kantor Tomášské školy v Lipsku. Proti rušnému životu Hándelovu plynul život Bachův velice klidně. Byl houslistou, kapelníkem a varhaníkem v menších městech středního Německa (Kóthen, Weimar, Miihlhausen). Na jeho tvorbu působili varhaníci Bóhm, Reinken a Buxtehude. R.1723 stal se Tomášským kantorem v Lipsku, kde působil až do své smrti. Byl neobyčejně plodným. Z jeho děl vynikají p a š i j e dle se-psání sv. Matouše a Jana, pět ročníků c í rk e v-n í c h k a n t á t pro všechny svátky a neděle, v nichž vrcholí forma kantátová, pěstovaná před ním Buxtehudem, Gabrielim a Via-danou; dále H o h e M e s s e« z h moll, 4 menší mše, pětihlasé M a g n i f i c a t, vánoční, velikonoční a svatodušní o r a t o r i u m. Předchůdcem jeho v oratoriu byl S c h ii t z, H a m m e r s c h m i d t, S e b a s t i a n i a G e s i u s. Pro klavír napsal Bach 15 dvou - hlasých a 15 trojhlasých i n v e n c í (sám je nazval symfoniemi), malé p r a e l u d i e a f u g y, 6 francouzských a 6 anglických suit, »Musikalisches Opfer«. Pod

nět k této skladbě dala návštěva Bachova
u Bedřicha Velikého 1647, kde Bach preludoval na dané mu králem thema. Navrátiv se B. do Lipska, zpracoval toto thema ve 12 větách. »Das .uohltemperierte Kla
v i e r« obsahuje ve dvou svazcích po 24 nraeludiích a fugách v chromatickém seřazení ve všech toninách durových a mollových. Búlow nazývá toto veledílo starým zákonem hudby; nový zákon dle něho jest 32 sonát Beethovenových. Dále dokazuje Bachovu slávu » U m ě n í f u g y,,, jež obsahuje 15 fug a 4 kánony na stejné thema, G o 1 d b e r g-s k é v a r i a c e, chromatická fantasie s fugou, 16 k o n c e r t u dle Vivaldia, v nichž přenesl formu houslového koncertu na klavír. — Veliký význam má pro komposici v a r h a n n í. Psal pro varhany chorální figurace, toccaty, fugy, sonáty, p a s s a c a g 1 i i z C-moll. Svými skladbami vyvrcholil Bach varhanní fugu, Sweeiingkem započatou. Pro h o u s l e napsal 3 partie a 3 sonáty; zvláště vyniká veliká chaconna z d moll partie. Napsal též pro housle sonáty s vypracovaným partem klavírním a četné krásné chorály. Jeho díla nedosáhla nikdy té populárnosti jako Hándelova. Pašije dle sv. Matouše byly teprve Mendelssohnem provedeny v berlínské akademii r. 1829.
Bach 3 roky před svou smrtí oslepl.

41. Význam stejnoměrné temperatury.

Veliký význam pro vývoj hudby měla stejno měrná temperatura O n d ř e j e W e r c k-m e i s t r a. Když 12 kvint, jež lze utvořiti z 12 tónů chromatické oktávy, naladíme úpině čistě, t. j. v přirozeném poměru 2:3, pak poslední kvinta neshoduje se přesně s oktávou tónu, od něhož jsme vyšli, nýbrž převyšuje jej o t. zv. pythagorejské komma. Aby se do-cílilo čisté oktávy, kterou nutno jest za-končiti stupnici, odstraní se přebytek pythagorejského kommatu snížením ostatních tónu; takto vzniklé ladění zove se temperované. Temperování dělo se až do konce XVII. století tím způsobem, že jen několik kvint bylo sníženo potud, pokud toho bylo za-potřebí k dosažení čisté oktávy; ostatní kvinty byly laděny úpině čistě.
Varhany tím způsobem laděny byly v ne-stejnoměrné temperatuře a poskytovaly jen několik tonin čistě laděných, ostatní byly falešné. Koncem XVII. stol. v y n a l e z l nový způsob ladění O n d ř e j W e r c k-m e i s t e r, varhaník v Halberstadtě. Rozdělil totiž pythagorejské komma na všechny kvinty stejnoměrně, čímž každá kvinta byla snížena o ';', s pythagorejského kommatu: Tím