XXXkII.	CVRILL	73

chansonům dával nadpisy: »La Bataille«, »Le caquet des fenmes« (Rozmluva žen), »La jalousie« (Žárlivost), »La chasse de ličvre« (Hon na zajíce), »Le rossignol« atd.
V t ř e t í d o b ě (1525—1600) vytvořují nizozemští mistři v 1 t a I i i nové školy, a italští mistři obrozují nizozemské umění. Náleží sem A d r i a n W i l l a e r t (Vilart) viz ot. 18., původce dvojsborových skladeb, JakobArcadelt,A. Gabrie1i(ot.18.), Claudius Goudimel, Palestrina (ot. 16.) a 0 r1ando di L a s s o (ot. 19.),
15. Kánon.
Kánon jest nejpřísnější forma hudební imitace, při které dva hlasy, nebo i více hlasů před-náší tytéž intervally, nikoliv však současně, nýbrž za sebou. Jest kánon v jednozvuku, při kterém oba hlasy přednášejí tóny téže absolutní výše. Při kánonu v oktávě, kvintě, kvartě ... nastupuje drahý hlas o oktávu, o kvintu, o kvartu ... výše nebo níže. Další varianty povstávají prodloužením anebo zkrácením tónu v imitujícím hlase (canon per augmentationem, canon per diminutionem), převratem všech intervallů (canon per motum contrarium aneb c. al inverso). Při ra čím nebo zrcadlovém kánonu začíná druhý hlas melodii od zadu. Kánon byl zván fugou (z lat. fuga) _= útěk neb caccia = honba. Fuga ad minimam jest kánon, v němž imitující hlasy nastupují po uplynutí jedné mi nuty (půlnoty).
K nejvyššímu vrcholu přivedli tuto formu nizozemští mistři. S oblibou ji pěstoval D u Fay; z pozdějších mistru užil formy kanonické J. Š. Bach ve skladbách vokálních a v díle »Kunst der Fuge«. Haydn napsal kánony pro ženské hlasy, Mozartův jest nejslavnějším pětihlasý kánon Kyrie ; Klengel má 48 kánonů a fug. Brahms: kánony pro ženské hlasy a Schumann: kánony pro ženské a mužské hlasy a kanonické studie pro pedálový klavír.

16. Palestrina a římská škola.
Giovanni Pierluigi Sante, zván dle svého rodiště da Palestrina (* r. 1514), byl kapelníkem v různých chrámech římských (St. Giovanni v Lateraně, St. Maria Maggiore) a zemř. jako kapelník chrámu sv. Petra r. 1594. V prvních skladbách kráčí ve šlepějích svých předchůdců (Animuccia, Festa a Morales); jest proto chybno oddělovati ho od nich a prohlašovati ho jediným tvůrcem církevního slohu. Jím vyvrcholil vývoj nizozemské školy. Jeho činnost padá v dobu, kdy u m ě 1 ú s t k y nizozemské dosáhl,,, vrcholu, tak že liturgický

text byl zanedbáván ve vokálních skladbách. Viz ot. 14 b ! Otcové církevní, shromáždění na sněmu tridentském (1545—1563), za-bývali se proto reformou církevní h u d b y a žádali návratu k řehořskému chorálu. Avšak někteří příznivci hudby figurální, t, j. »nestejného« kontrapunktu, způsobili, že Palestrina, proslulý již tehdy svými imprope riemi, byl pověřen úkolem složiti mši, která měla dokázati oprávněnost figurální hudby. (Improperie = výčitky začínají slovy: »Co jsem ti učinil, lide nůj — odpověz mi.« Jsou zpívány každoročně na Veliký pátek.) Palestrina podjal se tohoto úkolu a napsal tři ruše, které byly provedeny v paláci kardinála Vitelozziho První dvě vzbudily souhlas, třetí strhla všechny k nadšenému obdivu. Jest to šestihlasá skladba »Missa Papae Marcelli« (pro soprán, alt, 2 tenory a 2 bassy) a vzbuz.rje obdiv ještě dnes. Palestrina používal v ní kontrapunktického umění jen potud, pokud se mu zdálo způsobilým uplatniti ve skladbě srozumitelnost textu. Práce vyznamenává se jednoduchostí, klidným slohem a mistrnou deklamací textu. Palestrina byl neobyčejně plodným, zanechal veliké množství nejrůznějších skladeb, jež vydal po většiňě dr. Fr. X. Haberl. Z nich vyniká : »Stabat Mater«, vydané R. Wagnerem, »Píseň písní«, mše »Assumpta est Maria«, »Lamentace« a j.
Z rozkazu papeže Řehoře XIII. revidoval chorál, avšak bezúspěšně. Kníže hudby, Palestrina, (zakladatel nejstaršího cecilského spolku), nazývá se hlavou a vrcholem římskéškoly, kterou založil jeho žák G i o v ann i M a r i a N a n i n i. Do římské školy patří řada učitelů a žáků od polovice XVI. stol. až do XIX. století, kteří umění kontrapunktické podřídili kráse zvuku a pravdě výrazu.
Současně s Palestrinou působil v Rímě Španěl Ludovicoda Vittoria, jenž pro-slul sbory k pašijím; též pěstitelé madrigalu, Jan Animuccia, Luca Marenzio a žák Palestrinův, Giovanni Maria Na-n i n i , z jehož školy vyšli : F e l i c e A n e-r i o, G reg o r i o A l l e g r i, skladatel devíti - hlasého dvousborového Miserere, jež se zpívá na Veliký pátek v sixtinské kapli střídavě s Miserere Bainiho a Bajiho (viz ot. 46.), Francesco Soriano, Bernardino Naniniajehožáci Ugolino,Benevoli (napsal k zasvěcení dómu v Solnohradě slavnostní mši a hymnus pro 12 sboru a 53 hlasů; Bernabei, Agostini. Římská škola lišila se od kvetoucí tehdy školy b e-n á t s k é vážností, přísností slohu a pěstěním zpěvu »á capella«. Převzala od Benátčanů vícehlas a hledala v bohatosti hlasu