72	CYRILL	XXXVII.

Hans Sachs v XVI. stol. (Wagner, »Mistři pěvci norimberští«,)
14. a) John Danstabie, zakladatel našeho
umění hudebního.
Vznik a vývoj polyfonie jest hledati v Bri - tannii. V dávných dobách byla tam polyfonie pěstována b a r d y a dospěla na základech lidového zpěvu záhy k neobyčejné dokonalosti, jak to dokazuje dvojitý šestihlasý kánon kukačkový, jejž napsal mnich ]o h n Fornsette v Readingu ve XIII. st. Velikého rozkvětu nabylo polyfonní umění v Anglii, kde král J i n d ř i c h V. dal počátkem XV. stol. sbory waleských bardů do služeb církevních. Církevní polyfonie s doprovodem nástrojným jako »n o v é u m ě-n í« (ars nova) zlomila nadvládu jednohlasé řehořské melodie a vzbudila obdivu vévody lana z Burgundu a německého císaře Sigmunda, kteří ji uvedli do Evropy Po smrti J i n d ř i c h a V. v Anglii zavládly válečné nepokoje a pěvci angličtí stěhovali se do Evropy. Z nich se proslavil J o h n D u n s t a b 1 e, jejž belgický theoretik a skla-datel Tinctoris (]- 1511) označuje o t c e m vlastního kontrapunktu. Dunstable, (zemřel roku 1453 ve Walbrooku kdež jest pohřben ve svatoštěpánském chrámu), jest dle novějšího badání zakladatelem evropského umění tónového a hlavou staroangiické školy skladatelské, jež zhostila se pout církevních tonin a hudbu založila na trojzvuku naší přirozené harmonie durové a mollové; melodie Dunstableova založena jest na harmonickém podkladu, čímž se liší od absolutní melodie chorální, jež harmonického podkladu po-strádá. Tento harmonický podklad vysvětluje se tím, že byli skladatelé angličtí znamen!-tými umělci na 20strunné harfě. Na místě přesné diatoniky nastupuje v theorii i praksi chromatika až k 5, a 5'. Tato znaménka nebyla psána před noty, nýbrž nad ně a nazývala se accidencemi čili accidentály. Díla Dunstableova, jenž' byl nejstarším mistrem figurální hudby, »nestejného to kontra-punktu«, byla po staletí neznáma a teprve doceněna zásluhou Lederera a Riemanna. (Tříhlasá píseň »O rosa bella« a dvě »Veni Sancte Spiritus«.) Veliký počet polyfonních skladeb mistrů anglických XV. stol. jest za-psán v šesti tridentských kodexech, jež vy-dal Adler a Koller. Angličtí mistři, kteří opustili vlast, nalezli zvláště v Nizozemí mnoho žáku.
b) 0 nizozemské škole.
K nizozemské škole patří řada umělců stol. XV. a XVI. v Nizozemsku, kteří při-

vedli k vrcholu polyfonii, vzniklou v Anglii. Má tři doby. V r ann í době (1400—1475) školy nizozemské, ve kteréž stanovena byla pravidla o kontrapunktu, působili H e n r icus de Zelandia, Busnois(biisnoa), B i n c h o i s (binšoa), F a u g e s (Fog) a zvláště D u F a y (dyfé), (?-1474), který pěstoval s oblibou kánon. Sloh jeho je tvrdý a suchopárný. Disonancí užívá v průchodu na nepřízvučnou dobu taktovou. Text zanedbává jako jeho nástupci. Ve skladbách prvé doby školy nizozemské text není hlasům pode-psán; pouze počáteční slova (Kyrie — Et in terra pax —) jsou uvedena na začátku jednotlivých hlasů ; podložení dalšího textu přenecháno bylo libovúli a umění pěvcově. Text nebyl ničím než solmisačními slabikami.
S t ř e d n í d o b a (1475 -1525) značí piný vývoj a rozkvět polyfonie. Hlavními mistry té doby jsou : 0 k e g h e m (Ockenheim) t 1495, H .o b r e c h t j 1505, ] o s-q u i n d e P r ě s (Žoskén deprá 1450-1521, L a R u e (lary), 6 rum e I, Compěre (Kompér). Josquin de Prés byl první, jemuž se podařilo oduševnit: kontrapunktickou formu svých skladeb. Umění kontrapunktu přechází v té době v umPlůstkářství pro-dlužováním, zkracováním a nápodobením původního thematu.
Zpěvákům bylo napřed luštiti význam různých básnických rčení, jimiž autor tajil způsob, jak jest zpívati jednotlivé hlasy. Bylo na př. předepsáno zpívati způsobem »račím čili hebrejským;« »smrt bylo zaměniti za život« ; bylo říditi se slovy biblickými: » Kdo se povyšuje, bude ponížen.« Z různého předznamenání taktového vyplýval hlas druhý, třetí, čtvrtý. Místo klíčů psala se znamení otázek. Když otazník se nahradil klíčem, bylo ]ze tutéž skladbu zpívati v rúzných toninách církevních. (Missa cujusvis toni). Při kánonu nebyly označeny ani klíče ani nástupy jednotlivých hlasů (hádankové kánony). Skladatelé čerpali obyčejně k mešním skladbám a k motettům »cantus firmus« z chorálu nebo lidové písně. Jimi byly na př. L' homme armé, Malheur me bat, ]'ai deuil. Cantus firmus objevuje se zpravidla v tenoru. Skladby mešní, které postrádaly rnotivů z chorálů a lidové písně, zvaly se »Missae sine nomine«.
Josquin de Prus první psal hudbu na text »Stabat Mater« ; po něm Palestrina, Astorga, Pergolese, Pa~Siello, Haydn, Kiel, Rossini, Dvořák, Musil. — Ze žáků Josquinových vynikli Ducis, Gombert a jannequin (Sankán), který psal první v- XVI. století programní hudbu; svým čtyř až pětihlasým