XXXVII.	CVRILL	71

sobem, že střídavě byl zpíván jeden verš jebnohlasně v obyčéjném tónu žalmovém, druhý vícehlasně.

11. Kontrapunkt.
Kontrapunkt znamená doslovně »nota proti notě«, punctum contra punctum ; je to umění napsati k nápěvu (cantus firmus) jeden nebo více samostatných hlasů.
Zvláštní druh kontrapunktu jest kontra-punkt převratný, totiž dvojitý, troj- i čtyř-násobný v oktávách, decimách i duodecimách, t. j. umění spojiti dva, tři, čtyři hlasy tím způsobem, že je lze ve zmíněných intervallech převrátiti. Příkladem kontrapunktu trojitého jest Bachova fuga cis moll z »tem-porovaného klavíru I. a čtyřnásobného IV. věta z Mozartovy symfonie Jupiterovy. Slovo kontrapunkt vyskytuje se teprve u Jana de Muris v XV• století. F r a n c o K o-1 í n s k ý (XI I I. stol.) užívá ještě pro tento pojem slova »discantusR. Umění to vy-vrcholilo jednak v dílech mistrů nizozemských, jednak u J. Š. Bacha a Hándla. Později ustoupil přísný sloh kontrapunktický stylu »galantnímu«.
Je to způsob skladby, při kterém umělec se neváže k určitému počtu reálních hlasů, nýbrž kde vystupuje jeden hlas jako hlavní melodie, ke které ostatní hlasy tvoří pouhý doprovod.
V XIX. století pěstoval volné kontrapunktické formy B e e t h o v e n v sonatách op. 106, 110 a v posledních smyčcových kvartettech ; M e n d e l s s o h n ve varhanních skladbách, klavírních fugách; taktéž S c h u m a n n psal klavírní a varhanní fugy. K I e n g e 1 napsal 48 kánonů a fug, jež měly tvořiti pendant k Bachově dílu »Wohltemperiertes Klavier« (»temperovaný klavír«}.
Nejmodernější kontrapunkt píše M a x R e g e r na základě Bacha. Učebnice kontrapunktu napsali Martini, Albrechtsberger, Cherubini, Fétis, Bellermann, Dehn, Richter, Skuherský, Jadassohn, Rieman atd
12. Trouvéři.
V jižní Francii a ve Španělích byla pěstována při dvoře hrabat z Toulousu, Provence, Navarry a Barcelony poesie a zpěv. Vznešené osoby rytířské dávaly tu své písně, věnované chvále paní, přednášeti kočujícími hudebníky ; autoři písní byli zváni v Provenci trouveři a v severní Francii troubadouři; reprodukující umělci měli jméno joculator, jongleurs neb minstrels.
Trouveři nebyli učení theoretikové, nýbrž

naturalisté, kteří své písně improvisovali — K nejslavnějším patří A d a m d e 1 a H á 1 e (1240-1287), od něhož jest první dramatické hudební dílo »R o b i n e t M a-r i o n«. Dějepisci právem jej považují za zakladatele komické opery francouzské. Slavným byl též Thibaut IV., král navarrský, jehož písně jsou zpívány v historických koncertech. Zpěvy trouverů a troubadourů byly v úzkém spojení s lidovou písní, která pro další vývoj hudby XV. a XVI. stol. měla veliký význam; viz ot. 14.
13. Minneséngři a meistersingři.
V jižním Německu jevil se romantický ráz doby zpěvem minnesángrů. Rytíři před-nášeli své zpěvy sami, při čemž se doprovázeli n.a malé tříhranné harfě, t. zv. psalterium. Byli nejen skladateli, nýbrž zároveň reprodukiivnínti umělci, čímž se lišili od trouverů, kteří své skladby dávali přednášeti jinými. Obsahem zpěvů byla chvála paní, chvála přírody a politické události. Ve Francii měla nadvládu galanterie, kdežto ve zpěvech minnesángrů zračí se kult mariánský a hloubka citu a čistota mravův. Na zpěvech minnesángr jest patrným vliv řehořského chorálu. Proslavený byl zápas pěvců na Wartburce, kde v přítomnosti sv. Alžběty zápasil Wolfram z Eschenbachu, Walther von der Vogelweide, Jindřich z Ofterdingen a jiní. (Ráz té doby vystihuje Wagnerův »Tannháuser«).
K posledním minnesángrům čítá se Jindřich Frauenlob a Oswald z Wolkensteinu. V Praze působil minnesánger Miilich, jehož písně jsou nejstarší památkou německé hudby v Cechách.
Ve XIV. stol. přešlo toto umění s rytířů na měšfany bohatých měst, k nimž čítal se tehdy Norimberk, Mohuč, Strassburk, Mnichov, Colmar, Praha. Utvořily se dle přesných stanov »tabulatur« c e c h y, zvané Meistersingři, jež se udržely až do X IX. stol., (nejdéle v U1mu až do roku 1839). Meistersingři dělili se na mistry, básníky, pěvce, příznivce a žáky. Mistrem byl, kdo vlastní básně přednášel dle vlastní melodie; pěvci znali obvyklé melodie z paměti; básníkem byl, kdo vlastní básně zpíval dle cizích melodií; příznivci měli dostatečnou znalost tabulatur; žáci učili se pravidlům tabulaturním. Píseň meistersingrů B a r sestávala ze slok odvou slohách s dopěvem (Abgesang). Umění toto pokleslo běhei-n časů v pouhé řemeslo a ne-mělo téměř žádného vlivu na vývoj hudby. Nejslavnější meistersingři byli v Norimberce: Hans Rosenbliit, Hans Folz a zejména