XXXVII.	CYRILL	67

Nejdůležitějším pro nás jest »Motu proprio,< sv. Otce Pia X. V něm dí se např. v čl. VIII.: »V kněžských seminářích a ústavech církevních musí dle předpisů koncilu tridentského tradicionelní zpěv řehořský ode všech s pílí a láskou pěstován býti a představení nemají v tomto ohledu šetřiti povzbuzováním a chválou svých podřízených chovanců. Rovněž má, kde to možno, mezi kleriky podporováno býti založení školy pěvecké za účelem provádění posvátného zpěvu polyfonního a dobré hudby liturgické. V obvyklých přednáškách o liturgii, morálce a kanonickém právu, které studujícím theologie se konají, nebudiž opominuto těch bodů, které zásad a předpisů církevně hudebních se týkají a budiž dbáno, aby vyučování dopiněno bylo aesthetikou posvátného umění, tak aby klerikové nevycházeli ze seminářů bez jakékoli znalosti všeho toho, co nutným jest k úpinému církevnímu vzdělání.« Ale sv. Otec dí v úvodu: »Aby od nynějška nikdo nemohl se vymlouvati tím, že povinnost jeho není mu zřetelně známa, a aby každá nejistota ve výkladu jednotlivých ustanovení odstraněna byla, uveřejňujeme z vlastního popudu a v piném vědomí náš návod a žádáme, aby byl jako za zákoník hudby církevní považován. Z pinosti naší Apoštolské autority udělujeme témuž moc zákona a rozkazujeme všem tímto naším vlastnoručním listem nejsvědomitější jeho uposlechnutí.«
Jestliže vlastní hudbou církevní jest chorál, jest přece i bytí hudby p o l y f o n i e oprávněno, jestliže tato svými motivy kotví v chorálu řehořském a přednášena jest ve spojení s chorálem. Pius X. žádá od takovéto hudby »skutečnou cenu uměleckou, svatou vážnost a universální, nad všechen subjektivismus i nacionalismus povýšený charakter«. Diatonice náleží přednost, ale též pravá míra chromatu není necírkevní.
Toto jest ovšern ideál, od něhož bohužel daleko, ba často i velmi daleko jsme se vzdálili. Prožíváme sesvětštění církevní hudby a tím i znesvěcování nejsvětějších tajemství, která v chrámech našich se konají, a toho nelze dosti litovati. V mnohých kostelích provozuje se při mši sv. banální, sentimentální umění, které snad nábožensky vlažné, indifferentní obecenstvo sladkými svými harmoniemi může pobožně baviti, ale které též se spokojí frivolními ariemi, koloraturami nebo nabubřelou hudbou instrumentální. Jestliže i naši největší skladatelé psali mše, requiem, motetta, oratoria, Te Deum, jsou skladby jejich sice umělecky a hudebně ceny veliké, ale jsou opakem čistého, vážného jednoduchého slohu církevního. Jako duchovní koncerty jistě neminou se účinkem.
Účelu svému odporující hudba církevní jest skutečným neštěstím, af ji pozoruji se stanoviska čistě liturgického nebo všeobecně pastorálního, nebo konečně s uměleckopaedagogického.
Při konání sv. oběti jest kněz živými ústy církve sv., její vyslanec, její zpinomocněnec, který jako prostředník mezi Bohem a lidmi působí Stojí zde před tváří vářících, kteří s ním se modlí a od něho očekávají, aby modlitbou a zpěvem svým po-vznášel je od všednosti, aby jim svatý obřad tlumočil rovněž svatým zpěvem, který nalézá cestu sluchem k srdci, které má býti napiněno svatou vážností a svatou radostí.
Tak důležitým považuje církev knězi ve známost uvésti toto jeho postavení, že jeho svědomí (can. 13. sess. 7. Conc. Trid.) zavazuje k svědomitému pinění předpisů liturgických.
Když však namnoze klerikové zpívají jako ptáče, které ve větvích hnízdí, nedomní vám se, že by toho příčinou byla nevážnost k předpisům a lehkomyslnost v pinění po-vinností, nýbrž spíše viním nedostatečnou průpravu pěveckou, scházející porozumění vše-obecně aesthetického významu církevního zpěvu. Lituji podobných zjevů tím více, poněvadž při hudebních producích světských solista (a tím jest kněz u oltáře) k veřejnému vy stoupení co nejpečlivěji se připravuje — a i zástupci jiný;h vyznání svoje církevní úkony přednášejí zcela přesně a většinou i krásnými hlasy.
Politování hodno se stanoviska všeobecně p a st orá 1 n í h o ! Jestliže právě hudba jest vykladačkou hlubokých citů, může naopak bohatý duševní život, nálady i city buditi, a to i v chrámu Páně. Jisto jest, že i celé prostředí kostela, církevní slavnost, účast při svatém obřadu k tomu poskytují náladu. Ale výraznost hudby zvyšuje ještě tento účin a působí trvaleji, dokonaleji. Zde má zástupce církve, který chápe poněkud duši davu, skvostný prostředek, kterým by napomáhal pinění církevního přikázání nábožně slyšeti v neděli a ve svátek mši sv. K tomu cíli musí však kněz zvláštní péči svému pěveckému kůru věnovati, zejména tím, že ředitele kůru podporuje, o dorost pěvecký pečuje, porozumění obřadům v nich probouzí a učí je s věrou zbožní znívati. Pius X., který duchovní správě nové dráhy vytknul a vyskytnuvších se nových nároků nikterak