66	CYRILL	XXXVII.

Při celém jednání ó snahách opraviti círk. hudbu byl přítomen J. E. pan ministr Stúrgkh, čímž dal na jevo, že klade velikou váhu na pěstění círk. zpěvu. Jest si přáti, aby p. ministrem se řídili nyní v péči o reformu i kruhy ostatní, jak kněžské tak světské.
Nejd. p. b i s k u p před velmi četným shromážděním mluvil následovně: Výchova kněží a církevní hudba.
Církev již od nejprvnějších počátků znala a oceňovala hudební umění i účinek jeho na duši, a proto uplatnila je ve své liturgii. Již prví křesfané shromaždovali se ke zpěvu hymnú a žalmů. V epištole k Efesským 5, 19. dí sv. Pavel: »Rozmlouvejte vespolek v žalmech, chvalách i písních duchovních, zpívajíce Pánu v srdcích svých, plesajíce a vždy díky činíce.« A ke Kolossenským 3. 16. píše: »Povzbuzujte se žalmy, zpěvy i písníčkami duchovními, s milostí zpívajíce v srdcích svých Bohu«.
To jest psychologicky hluboce založeno. Kdo zpívaje se modlí, nebo modle se zpívá, ten mnohem více přemýšlí, protože u slov déle prodlévá, probouzí v nitru svém nálady, které s modulací tónového přednesu stojí v jistém, byti neznámém nám spojení. City zbožnosti a bázně boží budí se jak v pěvci, tak i v posluchači okamžitě při dobré církevní hudbě.
Hudba církevní sestává ze dvou živlú : z liturgického textu a z melodie.
Prvý jest vzat většinou z Písma sv. a je takové hloubky a důstojnosti, svatosti a vznešenosti, jaká vůbec u slova božího jest jen možna. Také se stanoviska čistě poetického jsou texty ty nedostižné původnosti a mohutnosti.
ív7elodie, která pojí se k těmto projevům duší hlubokou věrou inspirovaných, může míti jen ten úkol, aby účastníkům zvětšila účin modlitby, kterou křesfanství slaví tajupinou obět Těla i Krve Páně. Z toho následuje, že liturgická hudba jest veskrze od textu závislou a proto zrovna tak zbožnou a opravdovou, nebof musí býti pina svaté radosti a oživení jako text.
Tomuto základnímu požavku odpovídá v míře nejdokonalejší pouze c h o r á l ř e h o ř s k ý. Smím zajisté promluviti zde o této vlastní hudbě církevní. Patříf to též k mému thematu. Nebof právě z těchto zásadních důvodů vyplývají závazky kněze k církevní hudbě.
Ředitel Forkel na počátku XIX. století praví ve svých všeobecných dějinách hudby o chorálu: »Chorál trvá nyní piných dvanáct století a pravděpodobně bude trvati tak Č;ouho, dokud potrvají náboženství a náboženské zpěvy vúbec v lidstvu. Již samo toto stálí zpěvů řehořských svědčí, že musí obsahovati pravé, pro všeobecný zpěv lidový žádoucí vlastnosti, když by to i z přirozenosti věci samé nevyplývalo a vysvětliti se ne-dalo. Co po tolik století, v kterých právě v umění tolik nejrozmanitějších změn a zlepšování bylo, udrželo se nezměněno, musí býti ceny nepomíjející.«
Každý opravdový znalec hudby pozná v chorálu gema, který byl jeho tvůrcem. Chorál, ovšem umělecky zpívaný, bez jakéhokoli doprovodu, zdá se kráčeti jako hrdina, sám nejsilnější, skýtá však zároveň i uměleckému průvodu harmonickému zdroj nepřeberný. Což nežila z něho hudba po dlouhá století? Co jest Palestrina a jeho škola jiného, než polyfonní tkaň skvostných melodií chorálních? Dozní-li na dobrém kůru jemně utkané »Kyrie« a zpěvu znalý kněz zanotí jednoduchou chorální melodii »Gloria«, pocítí každý, že obé v sebe zapadá a k sobě patří jako květy a ovoce stromu ke kořeni. Pozorujte jen ty vroucí, slavnostní melodie praeface a »Pater noster« ! Až i ty nejpopulárnější moderní melodie budou dávno zapomenuty, bude naše »Pater noster« stále jako dosud zpíváno a vždy zas bude uchvacovati a povznášeti. Kdybychom modernímu, dovednému skladateli k zhudebnění předložili text obsahu i délky praeface a poskytli rozsah pouze kvarty, rád bych věděl, jak dlouho taková moderně skládaná melodie by se udržela !
Anebo pozorujte naše jásavá alleluja v graduálech, anebo kolorované » Ite missa est« ; vždy je to pravá hudba, nebof ve všech těchto melodiích dosaženo nejvyššího úkolu zpěvu: ú č i n s I o v a p r o h 1 o u b i t i. Není tedy divu, že tato hudba, piná nejklidnější líbeznosti, nejčistší božské lásky a nejhlubšího citu, za vlastní zpěv církve autoritativně prohlášena, z libovůle jednotlivce byla vymaněna a positivními nařízeními církve stanovena. (Conc. Trid. sess. 22. Conc. Prov. Salisburgense 1906. Diecésní synoda v Brixenu 1900 atd.)