54	CYRILL	XXXVI.

6. Karel Veliký a pěvecká škola ve Sv.
Havlu (St. Gallen).
Jedním z nejhorlivějších pěstitelů chorálu řehořského byl K a r e 1 V e 1 i k ý (742—814) ; založil v Metách a Soissonu pěvecké školy a podřídil jich vedení římským nebo v Římě vyškoleným pěvcům. Chtěl míti ve své říši jednotu ve zpěvu a v liturgii. V těchto školách byli vyučováni pěvci, kteří pak při jednotlivých chrámech působili jako učitelé. Dle tradice poslal papež Hadrian do říše Karla Vel. pěvce Petra a Romana. Romanus zdržen jsa nemocí došel pouze do kláštera sv. Havla (St. Gallen na jihu jezera Bodamského), kam s sebou přinesl opis antifonáře Řehořova. Založil též pěveckou školu po staletí slavnou, ve které vynikl N o t k e r L a b e o, spisovatel prvního pojednání hudebního v řeči staroněmecké a Notker Balbulus (j r. 912), tvůrce nové umělecké formy, t. zv. sekvence. Sekvence byly původně skupiny not, při-pojené k alleluja po Graduale a zpívaly se na hlásku a Notker Balbulus těmto jubilacím počal podkládati slova, aby jimi dodal obsáhlým skupinám tónovým porozumění a podepřel pamět zpěváků při tehdejším nedokonalém notopisu. Avšak skládal ne-jen text pro staré skupiny melodické, nýbrž jej odíval i samostatnými myšlenkami hudebními. Proto se zove původcem sekvencí. Nejznámější jeho sekvence počíná slovy : Media víta in morte sumus (Uprostřed života ve smrti jsme), jež dala hudební základ české sekvenci: »S v. Václave, vévodo ... « »Hospodine, pomiluj ny.«
Počet sekvencí se rozmnožil v pozdějších stoletích tou měrou, že každá téměř mše měla svou vlastní sekvenci. Missály předtridentinské jich obsahují sto. Po revisi liturgie v XVI. století papežem Piem V. zbylo jich v missále pět : 1. Victimae paschali, 2. Veni sancte Spiritus, 3. Lauda, Sion (sv. Tomáš Aq.). 4. Stabat Mater (Jacopone da Todi a S. Dies irae (Thomas de Celáno)
7. Vznik a vývoj notového písma.
Nejstarším notopisem byla písmena, jakých užívali staří Rekové. Řehoř psal noty nertmami, notací cheironomickou. Jelikož toto písmo neurčovalo přesně rozsahu intervallového, zpěv dědil se tradicí a odchylky nebyly vyloučeny. Byly činěny různé po-kusy zlepšiti písmo notové. Nad text vedle dvou nebarevných linek byly psány dvě barevné linky a na ně psán tón f a c ; tak

vznikl pozdější f a c klíč. Jiní užívali šest linek, nebo dokonce osm linek; slabiky textu byly psány mezi linky.
Příklad notace Hucbaldovy. _ -ita
t	li-	in quo- lus
t	ec_- isra-	o-	no‑
s	ce	e	do-	on
vere	e‑
est. Přepis do nynější notace zní:
Ec-ce ve-re i - sra-e - li - ta, in quo dolus non est
Intervally označeny byly na počátku skladby písmenami s (semitonium) a t (tonus). Tento způsob byl velice nepřehledný. Teprve Quido Aretinský (t 1050) připadlná myšlenku psáti neumy do č t y ř l i n k o v é h o s y s t e m u. Tím způsobem obdržel každý tón určitou výšku a linkový system stal se přehledným. Z neumového písma vyvinulo se písmo podkovové a hřebové, z toho pak nota chorální o třech hlavních tvarech:
o ® •. Po vzniku vícehlasého zpěvu
bylo nutno vzájemně odměřovati čili mensurovati trvání tónu, což se dělo tvarem not. Tak vznikla notace m e n s u r á l n í, při níž bylo užíváno osmi hlavních tvarů not
	o1 maxima,	longa,	brevis,
<>, semibrevis, <> minima,	semimi -

nima,	fusa a *
~ semifusa. Teprve ve
XIV. stol. bylo užíváno předznamenání taktu a XVII. stol. přineslo taktovou čáru a sní osvobození od komplikovaných mensurálních pravidel. Vedle této notace udržovala se notace t a b u 1 a t u r n í pro skladby varhanní a loutnové až do XVIII. stol., při níž užívalo se k označování tónů číslic a písmen. Vynálezcem notového číslovaného písma jest mnich Souhaitty. 0 tomto způsobu ze-jména psal Rousseau, později Natorp, jenž chtěl ve školách jimi nahraditi obvyklý způsob notace (ciferisté).