XXXVII.	CYRILE	53

pneumatikai). Papež Sylvestr zavedl antifonický zpěv z východní církve do západní. On a jeho nástupce Hilarius založili první pěvecké školy.
Veliký rozmach církevního zpěvu způsobil biskup milánský sv. Ambrož (340 až 397). Pěstoval zejména antifonický zpěv a napsal řadu hymnů, z nichž doposud se zpívá »Splendor paternae gloriae« a >O lux beata trinitas,. Ambrosiánský chvalozpěv »Te Deum laudamus«, dříve mu připisovaný, je z doby pozdější. V Miláně dosud se koná liturgie dle ambrosiánského obřadu a zpívají se ambrosiánské zpěvy.
5. Papež Řehoř Veliký a gregoriánský
chorál.
Veliký vliv na vývoj církevního zpěvu měl papež Řehoř Veliký (590-604), jenž podrobil římskou liturgii revisi a postaral se o právoplatnou formu církevního zpěvu. Sebral a zdokonalil zpěvy hotové a rozšířil je nově vloženými. Všechny spojil v tak zv. A n t i f o n á ř i, jejž prý připevniti dal řetězem k oltáři basiliky sv. Petra Založil pěveckou školu, v níž sám vyučoval. Psal-li noty písmenami, není dokázáno. Užíval neum, různých to teček, háčků, čárek, znázorňujících jednotlivé tóny i skupiny tónů a podobajících se našemu stenografickému písmu. jelikož se pěvci zpěvu učili na zpamět, byl tento notopis cheironomic k ý pouhou pomůckou pro pamět. Dle mínění pozdějších autorů připojil Řehoř ke čtyřem toninám, zvaným authentickým, čtyři plagální. Toto mínění jest však nesprávné. Antifonář má melodie ve všech osmi toninách. Theorii tonin stanovili teprve pozdější theoretikové, kteří hlavní toniny nazývají authentickými, vedlejší pak plagálními. Tyto vznikly tím způsobem, že užívané stupnice byly rozloženy v kvintu a kvartu; kvarta byla připojena pod základní tón stupnice. Tímto připojením čtyř vedlejších tónů vzniklo osm církevních tonin:
	1. durická	D	a	d
	11. A	D	a hypodorická
	ill. frygická	E	h	e
	1V. H	E	h hypofrygická
V.	 lydická	F	c	f
VI.	 C	F	c hypolydická
	l' 11. mixolydická G	d	g
	VI 11. D	G	d hypomixolydická.

K nim přidány později authentické a plagální toniny »a« a »c«, t. j. aeolická a ionická, čímž vzniklo celkem dvanáct církevních tonin. Vzájemně se liší toniny 1. polohou půltónu; 2. finálou, konečným to tónem melodie, který je totožný v authentické a k ní náležející plagální tonině; 3. dominantou, vládnoucím tónem, jehož v melodii nejvíce se užívá, kolem něhož se kupí ostatní tóny a který jest recitantou žalmového zpěvu; 4. ambitem čili rozsahem ; do-sahovala-li melodie oktávy, byla složena v tónu perfektním (= dokonalém), nedosahovala-li oktávy, v imperfektním, přesahovala-li oktávu, plusquamperfektním. V ně-kterých melodiích spojena je tonina authentická se svou plagální ; pak základem jejich je tonina smíšená, tonus mixtus (Dies irae, Te Deum laudamus) ; 5. reperkusse, poměr to finály k dominantě, kterýžto krok se často vyskytuje na začátku chorálních melodií. Zpěv kněze, jáhna a podjáhna zove se a k c e n t u s, zpěv sboru zpěváckého sluje k o n c e n t u s. Akcentus obs-.thuje epištoly, evangelia, Pater noster, preface, Ite missa est. Zpěvy, jež obsahuje koncentus, dělí se na stálé a měnlivé. K stálým, jejichž text se nemění, počítá se Kyrie, Gloria, Kredo, Sanktus, I3enediktus, Agnus ; k měnlivým zpěvům, jejichž text se mění s formulářem pro mši, patří Introit, Graduale, Offertorium, Kommunio. Koncentus jest spíše zpěvem melismatickým, bohatým na skupiny tónů, zpívaných na jednu slabiku; akcentus patří většinou mezi zpěvy syllabické. Chorálu dostalo se časem následujících příjmení: 1. Z p ě v ř e h o ř s k ý. Tímto slovem rozumíme však též chorální melodie, vzniklé po smrti papeže Řehoře Velikého. 2. Zpěv ř í m s k ý (cantus romanus), protože římští papežové a pěvci získali si zásluh o jeho rozšíření a protože chorál tento tvoří podstatu současné římské liturgie. 3. C a n t u s f i r m u s, zpěv ustálený, jehož používali Nizozemci jako pevného základu ku figurálním kom-posicím mší a motett. 4. C a n t u s p 1 a n u s francouzsky plain-chant, stejnoměrný zpěv, v němž byla naznačena při vícehlasém zpracování vůdčí melodie chorálními notami o témž trvání. Rhytmus chorální jest za-ložen na bezvadné deklamaci textu latinského, jehož metrum určuje hodnotu tónu a přivádí život a pohyb v přednes. S. C h o-r á l v a t i k á n s k ý (edice vatikánská), který byl od papeže Pia X. zvláštním nařízením »Motu proprio« z 22. listopadu 1903 pro-hlášen za normu veškerého církevního zpěvu. Proto se nazývá i chorálem »edice Piovy«.