52	CYRILL	XXXVII'

V době staré pěstovali hudbu a zpěv hlavně otroci, za doby císařské sám Nero nepohrdl získati si slávy zpěvem a hrou na kytaru. V té době hudba jest v úpadku, poněvadž jest v podruží frivolních pantomim římských divadel. Císař Hadrian v II. stol. po Kr. snažil se povznésti hudbu k důstojnosti, které se těšila u Reků za Terpandra.
3. 0 hudbě Řeků.
a) Řekové znali 3 tónorody a to dia to‑
n i c k ý, založený na t. zv. dorickém tetrachordu o 2 celých a jednom půltónu (e d c h) ; c h r o m a t i c k ý o malé tercii a dvou půl-tónech (e cis c h) a enharmonický
o velké tercii a dvou čtvrttónech (e c h). Stupnice počitali od shora dolů a chápali je se stránky mollové. Základem celého systemu byla stupnice d o r i c k á. Spoje-ním dvou dorických tetrachordů v rozsahu celého tónu vzniká normální oktochord čili oktáva dorická :
a	h c d e f g aXh c d e f g a

Přidánúr; dorického tetrachordu nahoře a dole tím způsobem, že začáteční a konečné tóny dvou spojených tetrachordů jsou totožnými, a pribráním tónu v hloubi vzniká diatonická stupnice d v o u o k t a-v o v á ; ta sluje dokonalým systémem. Různými výřezy z této diatonické stupnice dospěli Rekové k různým toninám, lišícím se polohou půltónu; tyto toniny přešly, ovšem v jiném významu, do hudby středověké.
b) Notopis měli Řekové d v o j í, a to jeden pro zpěv a druhý pro hudbu nástrojovou. Při zpěvu užívali písmen veliké řecké abecedy, při hudbě nástrojné zvláštních znamének, jež psala se brzy stojatě, brzy šikmo, brzy v poloze převrácené. Taktu v našem smyslu neznali ; melodie a doprovázející nástroj přimykal se těsně k deklamaci dle kvantity slabik.
c) N á s t r o j e znali Rekové st r u n n é a d e c h o v é. K prvým náleží lyra s vypouklým a kythara s plochým ozvnčníkem. Dále barbyton, pěktis a dvacetistrunná maga dis, na níž bylo hráno v oktávách. Vedle toho měli loutny o 2—3 strunách. Pouze akustickým účelům sloužil monochord, ozvučná to skříňka, přes niž byla natažena nad pohyblivou kobylkou jedna struna. — Oblíbeným nástrojem Reků byla lyra, u Homera phorminx zvaná. Z dechových nástrojů znali aulos a pastýřský

nástroj syrinx (kouzelná flétna). Ve III. století př. Kr. vynalezl K t e s i b i o s vodní varhany, při nichž vzduch jest vháněn vod-ním tlakem do píšfal ]e to jakési spojení syrinxe a dud.
d)	V nejužším spojení byla poesie s hudbou. Rekové rozeznávali a u 1 o d i i, t. j. zpěv při němž hráli na aulos ; k y t h a r o d i i, zpěv, s doprovodem kythary ; auletiku, hru na aulos a kytharistiku, hru na kytharu.
Auletiku pěstoval U 1 y m p o s, kytharistiku Terpander.
R h a p s o d o v é přednášeli již v X. stol. př. Kr. homerské epos 11 i a d u a O d y s-s e i u. V VI. stol. vyvinula se lyrika, kterou pěstoval po stránce veselé ve slohu aeolicko-lesbickém básník Alkáus, básnířka Korinna a Sappho, dále Anakreon, po stránce vážné ve slohu dorickém Pindar, jenž napsal 45 vítězných hymnů. Vrcholu svého vývoje dosáhla řecká hudba jako lyrické umění sborové a jako recitativní dialog v dramatu. --- Účelem jejím bylo podporovati slovo básníkovo. Řecké drama jevíc se jako spojení poesie, hudby a mimiky, vyvrcholilo v dílech A i s c h y 10-vých, Sofokleových, Euripidových. Velikou úlohu měla hudba ve veřejném životě. Hudební zápasy byly pořádány při národních hrách řeckých, při hrách olympijských, pythijských, při slavnostech na po-čest boha Dionysia; z nich vyvinulo se řecké drama.
e)	Řečtí theoretikové, viz otázku první!
f)	Památky starořecké jsou: 1. tři hymny Mesómedovy na Musu, na Helios a na Nemesi; 2. začátek první pythijské ódy Pindarovy; 3. náhrobní nápis,Seikilův; 4. dvě hymny Apollonovy a 5. fragment prvního Stasima (sborového zpěvu) z Oresta od Euripida.
4. Vznik hudby křeslEanské ; význam biskupa
Ambrože.
Poněvadž křesfany stávali se židé i pohané, přešla do křestanské hudby s nimi melodie hebrejských zpěvů(žalmy), i vnější forma a ušlechtilost umění ř e-c k é h o. V melodiích obmezili se křesfané na diatonický tonorod, protože chromatika a enharmonika neopovídaly posvátné náladě liturgie mešní. Hudbou nástrojnou zpěv prvních křesfanů provázen nebyl. Zpívali jednotlivě kněží při oltáři a společně lid hymny, chvalozpěvy (canticum), antifony (střídavé zpěvy dvou sbórů nebo precentora a sboru), žalmy a písně duchovní (odai