50	CYRILL	XXXVII.

stává se na př. tím způsobem Stamitzovi, když uvážíme, že byl současníkem velikého j. Sebastiana Bacha! Jak zajímavé jest srovnání německých mistrů XVII. století s mistry italskými !
Naprosto nutnou jest řádná reforma

vyučování hudbě a zpěvu v našem školství národním a středním. Uspíšiti a usnadniti ji chce » Repetitorium« podávajíc v obra-z E c h nejnutnější poznatky o vývoji umění hudebního.

I. Delinujte, co jsou hudební dějiny; uveďte
jména a díla vynikajících hudebních spiso‑
vatelů a badatelů a) starší doby až do
sklonku XVIII. století, b) nové doby!
Hudebními dějinami rozumí se na vědeckém badání založené vylíčení vývoje umění hudebního.
Nejslavnější theoretikové a spisovatelé hudbní byli:
1.	Ve starozěku: Pythagoras v VI. století př. Kr. proslul svou theorií o k o n-s o n a n c í c h. Uznával za konsonanci jen oktávu, kvintu a kvartu ; trojzvuku ne-znal. Recké zpěvy jsou proto doprovázeny v jednozvuku neb oktávě. Pod vlivem chrámové filosofie egyptské stanovil theorii o harmonii s f é r. Tělesa nebeská, kroužíce kolem země, vydávají dle této theorie zvuky, odpovídající tónům stupnice dorické.
Žáci jeho Erathosthenes, Euklides a Ptolemaeos byli zváni kanoniky, protože vy-cházeli od tak zvaného monochordu čili kánonu. Naproti nim Aristoxenos a jeho žák Kleoneides a j. byli zváni harmoniky, protože byli odpůrci mathematiky v hudbě a řídili se pouze citem při hudebním na-zírání.
B o ě t h i u s, kancléř krále Theodoricha v V. stol. po Kr., shrnul ve svých pěti knihách »De musica« veškeré vědomosti tehdejší doby o hudbě řec,<é.
2.	Ve středověku : H u e b a l d ze sv. Amandu, Quido AretinskýaFranco K o l í n s k ý , jenž první prolomil Pythagoreovu theorii, prohlásiv velikou tercii za konsonanci, pro kterou p o u ž í v á slova knnkordance. Totéž učinil J o a n n es de M u r i s ohledně malé sexty; J o a n n e s T i n c t o-r i s v XV. stol. sepsal první hudební slovník; G 1 a r e a n u sá G a f o r i uvádí čtenáře ve znalost komplikovaných pravidel mensurální theorie vícehlasu.
Vnovédobě: Giuseppe Zarlino svými » Istitutioni armoniche« a R a m e a u (Ramó) dílem »Traité d'harmonie« jsou zakladateli moderní harmonie, t. j. nauky o příbuznosti zvuků a jich přirozeném spojování. Zarlino první poznal rozdíl mezi velikým a malým celým tónem (c: d = 8 : 9, d : e = 9: 10)

a prohlásil veliký a malý trojzvuk za základ harmonie. Rameau vytvořil nauku o pře-vratech akkordů vypočítav ve velkém množství myslitelných akkordů jejich základní tvary. Michael Praetorius v »Syntagma musicum« vyobrazil hudební nástroje, jichž se užívalo ve středověku. F u x pro-slul dílem »Gradus ad Parnassum« (stupně k dokonalosti), v němž učí kontrapunktu na základě církevních tonin. Téhož iména dílo, jako Fux, psal Clementi, Krause a Dont. M a t t h e s o n, příjmením dokonalý varhaník a Francouz C o u p e r i n (Kup'-r á n) dílem » Uart de touchez le clavecin« má podobný význam jako F 11. E m. B a c h a
Pokus o správnou hru klavírní«. Prvním spisovatelem všeobecných dějin hudby jest Vlach P a d r e Martini z Bologne v XVIII. stol. Následoval ho Angličan
H a w k i n s (Ha'kins), Burney (Bórnel, Němec Forkel, v XIX. stol. Fétis dí-lem »Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique« o 8 svazcích, A m b r o s »hudebními dčjinami, o 5 svazcích. Žádné však z těchto děl nebylo dokončeno. Ambros dospěl pouze k florentinské reformě. Jeho dějiny vydány byly po druhé o 7 svazcích ; zpracoval je Sokolovský a Kade, dokončil Langhans. Moderní badatelé snažili se na základech, vytvořených uvedenými stěžejnými díly, osvětlovati m o n o g r a f i e m i jednotlivé periody a vynikající osoby. Na př. Vlach Baini psal o Palestrinovi, Spitta o Bachovi, Chrysander o Hándlovi, Thayer o Beethovenovi, Wasielewski o Schumannovi, Adler a Glasenapp o Wagnerovi, Gewa~rt napsal »Dějiny a theorie hudby starověké«, baron Procházka o Rob. Franzovi,. »Mozart v Praze« a »Dějiny hudby» Coussemaker »Dějiny harmonie ve středověku«, Wasielewski »Housle a jejich mistři«, Báumker »Dějiny církevní písně«, Riemann »Dějiny XIX. stol.«, Hostinský napsal: »Ceská hudba 1864-1907«, »Jan Blaho-slav a Jan Josquin«, »B. Smetana a jeho boj o moderní českou hudbu«, »Vzpomínky na Fibicha«, Z. Nejedlý »Dějiny před-husitského zpěvu v Cechách«, >Počátky husitského zpěvu«, »Dějiny husitského