XXXVII.	CVRILL	39

kališným ; písně jeho pojaty jsou od Blahoslava do kancionálu ne jako od kněze kališného, nýbrž jako předního člena Jednoty. Dobeš však členem Jednoty nikdy býti ne-mohl; nelze tedy nalézti důvody, proč by byl Blahoslav učinil u Doběe výjimku a vzal jeho píseň do kancionálu.
Spíše lze za to míti, že kněz Jan Dobeš při svém nastoupení v úřad děkana táborského z a v e d 1 v Táboře dosud neznámou píseň »Nastal nám«. Proto poznámka Kantorova »píseň lana Doběe« netýká se tak jeho autorství, jako spíše jeho činnosti p r o p a g a č n í písně odjinud známé. Lid a s ním i písař kancionálu považovali propagatora písně za jejího autora Proti domnělému a přidanému autorství Dobeš se brániti nemohl, poněvadž při sepisování kancionálu již v Táboře nebyl. Stanislav Kantor »bona fide« přejímá pak »hlas lidu« do svého kancionálu.
Pokud ovšem nelze nalézti staré kancionály před dobou Blahoslavovou vydané a z nich čerpati přesné zprávy o této písni a jeho autora, jest ponechati spor bez rozřešení, ač důvody rozumové i historické kloní se uznati Lekáš= za autora této písně a tím potvrditi kritičnost » Rejstříku = Blahoslavova.
Balbín ve »Vita Arnesti« cituje prostě »Nastal nám den veselý«. Tak začíná píseň přeložená z latinské »D i e s e s t laetitiae« a také tak počíná jiná, jež povstala z latinské »N o b i s e s t n a t u s h o d i e«.
Druhá píseň má dva typy, a to i po stránce melodické i po stránce textové.
V polovině století XV. vyskytují se u nás zápisy české písně, povstalé z »Dien e3t laetitiae« a p r v n í t y p té, jež vznikla z Nobis est natus hodie. Druhý její typ po strá,ice m e l o d i c k é se vyskytuje na počátku století XVI. (ve speciálníku Královéhradeckém s textem latinským) a po stránce t e x t o v é až v k a n c io n á 1 u Š a m o t u 1 s k é m tedy v d r u h é polovině století XVI.
Kterou z těchto pís7í cituje tedy počátečními slovy Balbínem viděný rukopis »1 i-ber prosa rum et cantuum Ecclesiae Pragensis«?
Druhá píseň typu druhého to asi nebyla, poněvadž jest zaznamenána již notací b 11 o u a m e n s u r á 1 n í, kterou Balbín nemohl nazvati »starobylou «, poněvadž byla v jeho době panující
Poněvadž B. cituje »N a s t a 1 n á m ...« a nikoliv »N a s t a 1 j e s t n á m«, můžeme říci, že viděl zápis písně, jež povstala z lat. »Dies est laetitiae«. Tvrditi to přesně však nelze, poněvadž i druhá píseň z »Nobis est natus hodie« někdy se zapisovala a zpívala beze slova j e s t v prvním verši. Obě tyto písně č e s k é mohly povstati jako pře klady z latinských kolem let třicátých století XV. Proto nemohl Balbín je čísti v rukopise z doby Karlovy.
1~	®Iw
O právu štolovém ředitele kůru.
BOH. KAŠPAR. (Dokončení.)

v posledním roce stala se ještě následující zhoršení:
Gremium pohřebních ústavů z prachu vyhrabalo konsistorní nařízení č. 391 z r. 1871.
a rozeslalo všem pohřebním ústavům, z něhož vybírají punkty nepříznivé na škodu ředitele kůru. Toto nařízení platí jen pro patronátní kostely obce pražské, na ostatní kostely pražské a předměstské se vůbec nevztahuje. Ale i tu lze na základě zodpovědnosti ředitele kůru i z a c i z í v ý k o n žádati zkoušku neb předložení skladeb a za to to přiměřené odškodnění. —Jistý pohřební ústav má zpěváky ,své«, na chrámové nereflektuje. To je proti ministerskému nařízení ze dne 1. srpna 1907 v §§ 1., 2., 3• a 5., jimiž práva církevních funkcionářů udělením koncesse pohřebnické nesmějí být v ničem dotčena.
Jiný ústav vždy při zadání pohřbu dává rodinám písemné poučení, že zpěv objednávati nemohou od nikoho jiného, že zejména ředitel kúru nemá práva sám zpěv za-dati. Zde tedy úpiná zvrácenost názoru! Zde ústav osobuje si právo řečeným právě ministerským nařízením výslovně z jeho oprávnění vyjmuté a řediteli kůru svým úřadem, i předpisy církevními i státními j e d i n é k tomu oprávněnému toto právo upírá!