XXXUII.	CVRILL	3 čili v přepisu:
de-fun-ctó	-	rum.
Patrný jest rozdíl mezi redakcí dřívěj~í a nynější. Vydání z r. 1883 a z r. 1896 obsahují tři clivis (4, 5, 6) a mezi S. a 6. se nalézá pomlčka, kolmou přímkcu naznačená. Vydání z r. 1904 (Liber usualis) a z r. 1908 (vatikánské) vypouštějí clivis číslem 5 označenou a vynechávají také onu pomlčku. Jaké jsou toho důvody?
Studium traktu »Qui regis Israel« z quatembrové soboty adventní přivedlo D. Mocquereaua k přirovnání této kadence s podobnou frásí 7. modu v gradualu ne-děle v oktávě Tří králů »L?enedictus Dominus«, kde nad slovem 1 s r a e 1 je táž kadence, tehda sice ještě s pomlčkou, ale clivis č. 5 tam není. Proto jal se D. Mocquereau srovnávati důležité rukopisy gregoriánské, aby seznal, je li oprávněna clivis č. 5.
Známo jest, že nejcennější pro chorální badání jsou kodexy školy svatohavelské pro své stáří, zachovalost a románské značky. Z nich zkoumal D. Mocquereau nejdůležitější: č. 359 a 339 knihovny svatohavelské a č. 121 knihovny einsiedelnské, z X —XI. st.; pak č. 376 a méně cenný 340 knihovny svatohavelské z XI. století. Při 150 kadencích 149 jich nemá clivis č. 5, jen v jednom případě se vyskytá. To bylo důležité svědectví, že clivis č. 5 není původní. Nestačí však svědectví jedné školy ani jedné doby. D. Mocquereau studoval na svých cestách tuto kadenci v mnohých rukopisech školy svatohavelské i metské, zvláště laonských, v notaci chironomické i diastematické atd. a konečně shrnul své badání na 77 nejvýznačnějších rukopisů. Z nich 61 se shoduje s rukopisy svatohavelskými a nemá clivis č. 5, ostatních 16 rukopisů »nepravidelných« se více méně liší. Dle stáří jest jich 6 z X. století, 16 z XI., 12 z XII., 18 z XIII., 7 ze XIV., 10 z XV., 2 ze XVI., a 1 ze XVII.; tradici cisterciáckou považoval za jeden doklad, a srovnal ještě kodex montpellierský a různé prvotisky. Kodexy ty jsou z nejrozmanitějších zemí, ze všech končin Evropy. Přes to však, že se různí původem a stářím, výsledek srovnání překvapuje svou shodností. Těchto 61 kodexu přináší zmíněnou kadenci osmého modu 1403krát, a sice 1372krát bez clivis č. 5, dvakrát jest přidána ještě jedna clivis; na ostatních málo místech jsou menší modifikace.
Jednohlasné toto svéd ctví rukopisů všech dob a zemí dokazuje, jak jednotný jest původ i tradice melodií gregoriánských, a zároveň zřejmě dosvědčuje, že clivis č. S. není tradicionelní, že musí býti vymýcena. Proto tedy byla vypuštěna ve vydání let 1904 a 1508.
Svédectví těchto 61 »pravidelných« rukopisu nabude většího ještě významu po-rovnáním se 16 kodexy »nepravidelnými«. V těchto je tolik variantů, že nelze jejich svědectví v nějaký výsledek shrnouti. Nelze tu citovati podrobně různá znění, pročež odkazujeme ku zmíněné práci D. Mocquereaua.
Tak doloženo, že clivis č. S. do chorálu nepatří; zbývá ještě rozhodnouti, zda se má zachovati pomlčka kolmou přímkou raznačená.
Kodexy, které ji mají, jsou vesměs menší ceny a neshodují se mezi sebou, nebof některé ji uvádějí mezi 3. a 4. prvního přepisu. jiné mezi 5. a 6. Tím přichází oprávněnost té pomlčky v pochybnost. Vážnější jsou důvody z nejlepších kodexů svatohavelských. Ty mají na tomto místě nadepsáno c celeriter, rychle, bez oddechu. Totéž praví rukopisy ze školy metské, na př. laonský 239, který při podobné frási má značku n -= naturaliter, přirozeně, bez průtahu mora vocis. Tím jest doložena neoprávněnost té pomlčky palaeograficky.
Rhytmicky můžeme totéž dovoditi : oddech ten má býti mezi dvěma neumami pressus zvanými. Pressus vzniká spojením dvou not téže výšky, za nimiž následuje tón hlubší a mezi nimiž není nové slabiky slovné, na příklad :

čili v moderním nadpisu