2	CVRILL	XXXVII.

opisují již, ale fotografují zdokonalenými přístroji rukopisy chorální hlavních bibliothek a archivů. Denně docházejí fotografie 300—400 stran, ba jsou dny, kdy dochází až přes 1000 snímků. Vyvolávání a fixování snímků obstarávají bratr'í laikové, načež se uloží v deskách. Materiál shromážděný se roztřiďuje a pomocí lístku se zařizují katalogy dle obsahu, stáří, původu, tónů atd., tak že lze v okamžiku nalézti snímky hlavních rukopisu kterékoliv melodie římského graduálu. Od r. 1889 vydává D. Mocquereau známé dílo »Paléographie musicale« přinášející fototypické reprodukce nejvzácnějších rukopisu s rozbory, vysvětlivkami a samostatnými články Roku 1895 (1896) vydal znovu Graduale z r. 1883 tu a tam opravené; r. 1904 vyšel výtah liturgických knih pode jménem »Liber usualis«, po stránce melodické značně zdokonalený.
Tu však nastala nová epocha dějin chorálních. Pius X. vydal Motu proprio ze dne 22. listopadu 1903, jímž »velebný zpěv dle znění kodexů Mastně obnovil«. Dne 8. ledna 1904 vyšel dekret posv. kongregace ritu, odvolávající všechna privilegia a doporučelí »novějších forem« zpěvu liturgického (t. j. předevší.—n vydání medicejského-Pustetova). Dne 25. dubna 1904 nařídil Plus X. nové vydání liturgických knih, zpěv gregoriánský obsahujících, a zároveň stanovena základní pravidla tohoto vydání. Zpěvy mají býti obnoveny nekráceně dle znění rukopisů, avšak zároveň má býti přihlíženo k oprávnénému podání různých století a k dnešní praxi liturgické. V tom je tedy rozdíl mezi prací D. Mocquereaua a vydáním vatikánským. D. Mocquereau usiluje o původní znění, vatikánské vydání neopírá se toliko o poznatky historické a palaeografické, nýbrž přihlíží i k tomu, co úspěšně bylo během času pozměněno. Ovšem že tu není jednotného kriteria, kdy dlužno zvoliti znění púvodní a kdy zvoliti úpravu pozdější, melodicky leckdy vhodnější, tak že výběr zústává subjektivní dle rozhodnutí posledního redaktora — Mnichům solesmenským, kteří nezištně svou mnohaletou neúmornou práci svaté Stolici nabídli, byla s uznáním svěřena redakce zpěvné části liturgických knih ; zvláštní římská mezinárodní komise měla upravovati konečné znění melodie mnichy solesmenskými navržené. Aby však práce rychleji pokračovala, svěřena hlavní a poslední redakce velezasloužilému opatu ze St. Wandrille, D. Josefu Pothierovi, jenž má právo kohokoliv z komise v poradu přibrati. Tak vyšlo r. 1907 (1908) authentické a typické »Graduale,< a r. 1909 »Officium defunctorunt. Nejisté kriterium přivodilo několik nedůsledností, na př. Graduale nedbá tak zvané »mediatio correpta«, kdežto v officiu za zemřelé byla zavedena proti návrhu původnímu a proti usnesení komise, která ji jen f a kult a t i v n ě připouštěla.
Liyf by poslední a rozhodující redakce vatikánského vydání byla v rukou D. Pothiera, přece hlavní práci vykonali mnichové solesmenští a proto chci ukázati konkretní příklad jejich činností, k čemuž volím známou kadenci traktú 8. modu, která se na př. nalézá v traktu mše za zemřelé a o níž uveřejnil studii D. Mocquereau v »Tribune de St. Gervais« pod názvem >A travers les manuscrits< (zvláště vyšlou fy. Desclée r. 1904). Ve vydáních Gradualu z r. 1883 a 1896 byla takto redigována :
7 6	5 4	3 2 1
de-fun ctó	rum suc-cur-rén - tc

de-fun- ctó	-

7	6	5	4	3 rum.

Liber ttsttalis z r. 1904 a vydání vatikánské má:

de-fun-ctó - rum,