152	CYRILL	XXXVI.
Výbor považoval za svou povinnost, aby se ujal památky zvěčnělého a nedoceněného velikého varhaníka a skladatele F r. M u s i 1 a, (t 28. XI. 1908), jehož varhanní skladby vydal aspoň ve výtahu.
Též v sedmi výborových schúzích projednával běžné záležitosti spolkové a redakční. Jednota dovršila r. 1909 třicátý prvý rok své činnosti na poli církevní hudby a doufá, že práce její přinesla přes nepřízeň doby hojného užitku.«
Pokladník jednoty, farář K1. Kffiner, vedl i účty, založil účetní knihy pro časopis a odběratele Cyrilla. Jemu ochotně a nezištně pomáhala v této zodpovědné a namáhavé práci jeho sestra, slečna A. Kuffnerová, jíž O. J. C vzdává za to obzvláštní díky. Když prohlásili zvolení revisoři p. Kubla a sekretář Akademie p. Prudil, že nalezli při své dúkladné revisi účty pokladníka a administraturu časopisu »Cyrill« jakož i pokladnu v úpiném pořádku, byla zpráva účetní jednohlasně schválena a p. pokladníka uděleno absolutorium.
Dle 5 13. stanov vylosováni byli 2 členové při posl. výborové schúzi jako odstupující, a to prelát Dr. Tumpach a sekretář Dr. Hrubík. Oba byli opět jednohlasně zvoleni do nového výboru.
Za revisory jsou zvoleni pánové: Ant. Postřihač, farář na Karlově a Kubla z Prahy-IV.
Volné návrhy nebyly jednateli žádné předem předloženy. Po skončení valné hromady svolána byla výborová schúze, při níž zvoleni byli funkcionáři výboru 0. J. C.
Dr. Františel< Hrubík, t. č. jednatel.

	®®	®o
Brahmsovo Requiem
op. 45 pro soli, sbor a orchestr. Napsal VÁCLAV MULLEK.

jj )rahmsovo Requiem — dílo, které pojistilo svému tvúrci světovou slávu, snad moto, l.) že to byl projev něžné lásky, který syn učinil nad smrtí své milované matky.
Brahms, protestant nesáhl k liturgickému textu katolické mše zádušní, nepochopoval zajisté hluboký její význam, krásu její a útěchu, která z posvátné této poesie line v srdce zármutkem rozbolestněné. Volil projev jiný, sedm obrazú, smutečních kantát, v nichž lidský tvor rozjímá o pomíjejícnosti světa a nalézá útěchu ve vzpomínce na život posmrtný, spojil v jediný celek, vyhledav k tomu případné texty Písma sv. a to většinou ze Zákona Nového, nikoliv, jak se zhusta uvádí, ze Zákona Starého, zvláště proroku.
Projev jest pin opravdového bolu a opět upřímné lásky, je to pravý mikrokosmos citá srdcem skladatelovým prochvívajících. V prvé části není prost projev ten široko rozšířené skepse, vždyf byl Brahms dítkem své doby, avšak jest patrno, že ji právě vřelá láska k matce přemáhá. Jen tak dá se vysvětliti onen něhypiný tón, piný dúvěry v příští shledání, který z díla toho vane. Často se staví právě Brahmsovo Requiem za vzor mistrovského díla protestantské hudby církevní. Nechceme popírati, že snad jistá, Brahmsovi vúbec vlastní zdrželivost v nanášení barev hudebních, jakási střízlivost mohla by se v ten smysl vykládati, avšak máme-li na mysli to, co protestantismus vytvořil na rozdíl od kultu katolického, schází tomu ona mnohomluvnost, rhetorická povídavost, která protestantské oratorium tak často charakterisuje.
Brahms napsal svoje dílo za pobytu ve Winterthuru, Curychu a Bonnu. Po prvé provedena tři čísla šestivěté tehdy skladby koncem měsíce listopadu r. 1867, řízením Herbeckovým. Tehdy napsal známý kritik vídeňský Hanslick: »Že tak těžko pochopitelná, jen v myšlenkách na smrt se pohybující skladba nesmí čekati na populární úspěch a mnoho živiú velikého publika neuspokojí, jest pochopitelno. Ale i tomu, kdo se jí bránil, myslíme, že musilo vzejíti aspoň tušení o velikosti a vážnosti díla a vzbuditi úctu.« Slova ta vystihují účin skladby Brahmsovy.
Dílo nazval Brahms : »Ein deutsches Requiem«, čemuž nemá býti rozuměno ve smyslu národnostní výlučnosti, nýbrž že napsána na německé texty mimoliturgické.
Hned slova prvního čísla (Poco andante e con esspressione F-dur) vyňata jsou z osmera blahoslavenství: »Blahoslavení lkající, nebof potěšeni budou« a tento významný