XXXVI.	CYRILL	127

Bratříčku - Cyrillzsto !
Vpadnu ihned »in medias res!« Cili k jádru!
Sám jsi naznačil ten postup, ale obráceně. Chceš buditi 1 á s k u a p o r o z u m ě n í. Bud n a p ř e d porozumění a láska se dostaví. Postupuj tedy takto: 1. Zájem, 2. po-rozumění, 3. láska. Rozumíš? A potom: rozeznávej: církevní zpěv bohoslužebný, kdy kůr a kněz zpívají střídavě předepsané části služeb božích — je zpěv 1 a t i n s k ý. Při zpívaných mších svatých a úkonech s nimi spojených má tedy kůr všecky části zpívati latinsky text úpiný, jak mu předepsán. C e s k ý zpěv jest nejen připouštěn, ale i vítán při mši sv. tiché a úkonech bohoslužebných či pobožnostech lidu, kde kněz může své latinské modlitby říkati či čísti, nebo modlí se s lidem česky.
Začněme s tou latinou! Ubila ducha českého v Husovi ? V Komenském ? V buditelích národa? Ti všichni latinu znali, mnozí v té řeči také i krásné myšlenky potomstvu ponechali. Tou řečí rozšířili známost o národě našem ve všem vzdělaném světě. Tato řeč nebyla národu á není nebezpečna. Ale je národu nebezpečno, když naši modláři »pokroku a volnosti« naší češtinou hledí v národ vočkovati otravný jed nového pohanství, který k degeneraci strhuje nejeden národ cizí.
Některým latinským slovům a větám rozumí zpěvák kostelní hned z mládí. Odtud třeba začíti. Pak hleděti, aby znal smysl stálých textů mše sv., což není při jisté vytrvalosti zhola nic těžkého. Hradecký »Oltář« — nemluvím-li o Baudyšově »Českém mis-sálu«, který je ovšem daleko dražší — může v tom ohledu konati služby výtečné. V »Oltáři« jsou česky podány také mnohé jiné bohoslužebné texty. Nové vydání chorálu římského pro Čechy péčí »Obecné Jednoty Cyrillské« obstarané i s »propriem českým« má rovněž takové překlady. Já jsem si pomáhal pracněji a šlo to! Když jsem měl cvičiti text, kterému jsem nerozuměl, došel jsem si na faru a dal si jej vyložiti. Později mladý velebníček chodil na zkoušky sám a podával potřebný výklad sám, — a to bylo ještě lepší, poněvadž dovedl i zpěváky vnímavější uvésti v náladu, jakou ten text má se přednášeti.
Rozumí-li zpěvák tomu, co zpívá, bude to zpívati nejen s porozuměním, ale i s láskou nejen tehdy, kdy sama melodie se mu zamlouvá, ale i když melodie je truchlivá, protože ta »truchlivost« se mu pak jeví zcela případnou !
Ta latina! Vždyf bývala i v těch »figurálkách«, na které stále ještě vzpomínají starší muzikanti, jako židé na poušti na egyptské hrnce masa a cibule. Na poušti měli mannu — pokrm s nebe, ale ten se jim protivil, jako mnohým neznalcům naše »truchlivé melodie«, ač jsou prapůvodu ctihodného a znalci byli ochotni dáti všecku slávu svých oper za to, aby jedinou takovou melodii dovedli složiti. Ty hlomozné »figurálky« mrzačily ~ústo i tu latinu, i ty melodie. Chudobu uměleckou nahrazoval často jen právě ten hluk nástrojů. Vzpomínám, jak kterýsi regenschori, nemaje graduale na den sv. Filipa a Jakuba, vypomohl prý si zcela originelně. — Vzal velikonoční »Naec est dies,, a místo »exultemus et laetemur in ea«, dal tam: »Filipemus et Jacobemus in ea«. Vyprávěl to jeden děkan-humorista, a třeba to nebylo doslovně pravdou, dobře to vystihuje onu dobu, kdy »truchlivé melodie« neměly v kostele místa.
Obyčejně myslí jimi melodie chorálu gregoriánského a motivy z něho vybrané. Ale
vezmi na př. některé hymny a hledej tam melodií truchlivých! Jak jsou »zpěvné«! Vezmi
praeface mešní! Jak lze je zpívati radostně! Mnoho, ba všecko záleží na tom, j a k se
ty melodie zpívají! Rozumím-li textu, vystihnu, co třeba zpívati »truchlivě«, co třeba zpí‑
vati hlučněji, co radostněji a ovládám-li postup tónů, t. j. nacvičím-li tu melodii, musí se
ozývati zpěvem, co se jím ozývati má, t. j. zármutek, klid, či radost. Ale nota bene:
kostelní recte církevní zpěv není opera! Tu nesmí hřmíti vášeň a lkáti zoufalost a šele‑
stiti píseň milostná, zamilovaná! Tu musí zníti modlitba, umírněná i v bolu i v radosti.
Nerozumí-li zpěvák textu ani co do smyslu a hledá-li teprve tón, intervall mezi zpěvem,
inu tof jisté, že bude vše až směšně truchlivé ! Ale takové komicky truchlivé případy,
kdy se všecko sešlo teprve po mši pod schody kůru, bývaly také za dob muzikant‑
ských produkcí na kůru, jestliže »páni bratří« z cechu muzikantského se nepřipravili.
A že duch těch melodií je cizí duchu českému ? Kdo to povídá ? Které pak písně
české o tom svědčí? Snad ne ty, které skládali poutní předříkávači ? Vždyf právě ty
písně takových »samouků« bývají slepeny z motivů veškerých kousků operních, jak je
popularisují flašinety! Nebo písně pojosefinské, skládané na melodie německých kompo‑
nistů ? Tyto písně ještě dnes jsou namnoze alfou i omegou českého kostelního zpěvu.