XXXVI.	CVRILL	103

_~—	—d—•—y	•--,o--00	C --d	-•
lae - ti - ti - ae	in or - tu re - ga - li,	nam pro-ces-sit ho - di - e	ven-tre vir‑
	gi -	na -	li	pu - er	ad - mi - ra - bi	- lis,	to - tus	de- lec - ta - bi	-	lis	in	hu - ma‑	
							
	-•-•—y-	-	--~-- --d			—•	-•—y—•—•—y—•		
	ni - ta -	te.	Qui	in -	e - sti - ma - bi -	lis	est	et	in - ef -	fa - bi	-	lis	in	di	-	vi‑	
ni - ta - te.	Lau - da - mus te, be - ne - di - ci- atd.
Gloria toto jest několika notami počátečními citováno i v Arnoštových knihách kapitulní knihovny P9, a to po »Kyrie, cunctipotens genitor« na fol. 5'', po »Kyrie, fons bonitatis« na fol. 9a a po Kyrie bez tropú na fol. 321'. Samostatně zapsáno lest v P9 fol. 32''—34" s celým textem a jediným tropem »Domino, fili unigenite ihesu xpste rt sancte spirilus«. Písní »Dies est laetitiae« interpolováno není. Tedy liturgické knihy dotované arcibiskupem Arnoštem z Pardubic ke konci XIV. stol. neznají této písně, ač jsou piny jiných interpolací.
Ani pozdější zápisy tohoto Gloria nevykazují interpolace »Dies est. ..« Uvedené Gloria patří vlastně ku »Kyrie, magne Deus«, jak svědčí nejen totožnost toniny hypomixolydické u obou, nýbrž i zřejmý záznam ve Slavětínském rukopise str. 7. z Vladislavské doby, kde obé jest předepsáno zpívati na svátek »Obřezání Páně«, sv. Štěpána, na Boží tělo, sv. Margaritu, Michala a Kateřinu.
Jediný rukopis čís. 42 ve Vyšebrodě má Gloria proloženo kantilénou »Dies est ...« Slavětínské Gloria jest jako v Pj9 fol. 32''—34" interpolováno, tedy bez »Dies ...«
Znění písně »Dies est... českého husitského kancionálu Jistebn i c Ic é h o (Mus. C II. 7 str. 99) z let 20. stol. XV. neodchyluje se mnoho od nápěvu Vyšebrodského. Pouze lze nalézti 3 změny Jistebnického kancionálu :
2--~r-=;-_~- a na konci 3.	-~—_ -~—	-;_

e ven-tre vir - gi - na - li	-lis est et	in	in di - vi - ni - ta - te

V k a t o 1 i c k é m rukopise z konce XV• stol. (Mus. XII. A 1 z 1473 fol. 217") však má zcela jiné zakončení, a to dominantou tóniny hypomixolydické, totiž tónem c.
Konečný motiv po slově »inestimabilis« od slova »est« zní v katolickém rukopise následovné:
—t —C— t	—y —C—r—r-~
est et	in ef - fa - bi - lis	in	di - vi - ni - ta - te.
Proti zápisu husitskému (z jistebnického kancionálu) stojí tedy jiné zakončení písně z rukopisu k a t o 1 i c k é h o. Než všechny tyto uvedené varianty XV. stol. mají za základ starocírkevní toninu m i x o 1 y d i c k o u, nesetřenou a púvodní. Ba ještě v XVI. stol. vyskytuje se l a t i n s k á píseň »Dies est laetitiae« s púvodním mixolydickým nápěvem v rkpise musejním XIII A 2 1512 fol. 179a v notaci černé, mensurální.
Avšak vedle nápěvu uvedeného ve V y š e b r o d s k é m rukopise č. 42 a ostatních zmíněných variantech, jež vesměs jsou složeny v tónu m i x o 1 y d i c k é m, vyskytuje se od XVI. stol. týž cantus firmus ve z m o d e r n i s o v a n é t o n i n ě t v r d é, v níž malá septima staré církevní tóniny změněna jest v méně rázovitou septimu velikou, čímž modus církevní pozbyl svého starého charakteru. Pak se cantus firmus transponoval na finálu vf« s jedním »hes«, ač i ton »e« měl býti snížen v »es«, měla-li býti zachována púvodní struktura staré toniny. Než to se nestalo.