96	CYRILL	XXXVI.

Druhého dne ráno konána slavnostní schůze, jejímž účelem bylo zřízení župních organisací na Moravě. Na schůzi samé vyměněny dva kontradiktorické názory: jeden pro zřízení župy, -- tedy pro organisaci nezbytně vnější, druhý pro organisaci čistě vnitřní. Tento druhý názor zavdal mnoha listům příčiny ke špatným výkladům! Dávám průchod pravdě: úkolem tohoto návrhu bylo přece jen povznésti sborový zpěv a tím i zpěvácké spolky. Nedovedu si představit, aby z více různorodých, neb dokonce z nedokonalých věcí povstati mohl umělecký výkon naprosto dokonalý. Tím chci říci: nejprv nutno život zpěváckých spolků vniterně přizpůsobit modernímu našemu uměleckému cítění, pak teprve můžeme po-mýšleti a samostatně vytvořiti něco velikého a v pravdě dokonalého. Pak bude zřizování žup na místě. Tím nechci upírati župám významu národnostního, ani společenského, ale jisto je, že vždy dosud stála umělecká stránka na posledním místě. Na schůzi samé ovšem všemi hlasy proti dvěma návrh první přijat, aniž by o druhém debata byla zahájena.
Po ukončení schůze seřadilo se pěvectvo české u Besedního domu, odkudž vyšel manifestační vskutku průvod, — jemuž špalír tvořily nesčetné davy českého obecenstva — ku starobrněnskému klášteru, kde deska pamětní zasazena. Slavnost odhalení zahájena byla Smetanovým »Věnem<., zapěným všemi pěvci pod řízením sbormistra p. Harleho. Na to následovala řeč sbormistra pražského »Hlaholu« p. A. Piskáčka, jenž krátce, ale velmi výstižně nastínil význam Křížkovského pro české pěvectvo. Po zapění Bendlova »Svoji k svému« všemi pěvci řízením sbormistra »Žerotína« p. Petzolda slavnost definitivně skončena. Ke konci dlužno podotknouti, že je to v Brně první pamětní deska, jíž Cechové svému velikému synu zde zasadili.	—i1
BESÍDKA.
Mše posvícenská.

Zapadlá vesnička v Podkrkonoší, na zeleném koberci luk pod lesnatými stráněmi stulená. Domky dřevěné, zčernalým šindelem kryté, vesele kývají na protější návrší svými dřevěnými lomenicemi, jejichž průřezy jako očka mrkati se zdají. Bílý kostelíček s cibulovitou bání, dřevěná u něho hned přízemní fara a jako hlasatel nové doby bílá, zděná, jednopatrová škola, jako vůdcové vévodí stádu drobných pohorských chaloupek.
Vlna »pokroku« dosud nepřevalila se přes tichou ves, kde obyvatelé žijí spokojený a svorný život. Také kostel i fara ruku v ruce pracují na vzdělání a zušlechtění obyvatelů, nejen těch malých, ale i dospělých. Těchto ovšem pouze v kostele, poněvadž spolků zde dosud není.
Pan řídící, starší již pán, je nejen výborný učitel, ale i výborný hudebník. Jsou zde ve vsi sice figurálky jen o větších svátcích, ale pan řídící stará se stále. Rád pochlubí se plody své práce a svého umění. Jde to ovšem po »staročesku=, jak říkává. Instrumentálky a hodně muziky! Diabelli, Taschke, Brixi, ano i Fůhrer jsou nejoblíbenější autoři jeho.
Ještě před pěti, deseti lety ovšem bylo lépe, více chuti a lásky a více času bylo v lidu pro hudbu kostelní. Dorost odchází, zbývají jen staří, a tito celé léto stráví v lesích kácením dřev a na sousedních pilách. Sousední obce pro jeho kůr také jako odumřely nyní, kdy zřízena veliká tkalcovna hned za lesy. Což k velikonocům snadněji bylo secvičiti »řádnou věc řádně«, vždyt po celou zimu častěji v týdnu »večerama« sousedé rádi do školy ke zkouškám chodili a za léto zapomenutou dovednost znovu získávali. Ale po-svícení, jak známo, je všady až po létu! To zdejší muzikant spíše jednou ranou pařez rozetne, než poctivý tón vyloudí! A letos měl pan řídící zvlášf mnoho starostí! Nejlepší sopranistka, »primadonna« jeho se vyvdala do vzdálené obce, nejlepší, protože jediný, tenor povolán zrovna před posvícením do okresního města »pod věž« k odpykání nějakého překrouceného paragrafu o lesním pychu, a dva nejpřednější činitelé, primisfa a klarinetista, odešli právě, aby za rodnou obec daň z krve splatili v modrém kabátě.
To jsou přec již opravdové rány Jobovy pro starostlivého ředitele kůru!
Nu, co dělat? Udělá to jako jeho sousedé mnozí to dělávají a jak i v Praze v Národním to dělávají. Pozvou se vynikající síly cizí.
Pan kollega z A hraje housle, paní zpívá soprán, pan kollega z B. hraje basu, slečinka zpívá alt a student jejich zpívá tenor.
Vyslán tedy kovářův Honzík s písemnými vzkazy, aby páni kollegové i se svými rodinami na po-svícení zavítali, v kostele i u oběda spolupůsobili a hned v neděli ráno se dostavili, aby nutná zkouška odbýti se mohla. Odpověď byla vzhledem ke kollegia]itě i kuchařské pověsti paní řídící, jak jen možno příznivá.
Ted jen rozcházelo se o foukače, a ti přec hlavně vedle mixtury varhan jsou živlem slavnostní ráz dávajícím! Starý Karas, primhornista, takto baráčník a dřevoštěp, slíbil jistě už v sobotu přijíti k přetroubení svého partu a mimo to uvolil se zjednati svého synovce z Vrchoviny, který právě z vojny se navrátil a tam prý na B-klarinet pískal.
Tak bylo všecko dle možnosti obstaráno a zajištěno.
Než nejsou všickni lidé stejně svědomití! A zvláště v muzice mnozí hledají slávu v tom, vše z listu hráti, a ničím tak nepohrdají, jako zkouškou, na kterou jako na něco ponižujícího a dovednosti ujímajícího hledí.
Takovým byl i pan student. Ba s ním zdržela se celá rodina a přišla až před samou velikou. Paní řídící z A. zase švadlena dlouho nepřinesla nových šatů a tak i tato umělecká dvojice dostavila se až v poslední chvíli. Voják klarinetista, poněvadž jeho milá pozvána byla jinam na posvícení, šel s ní a vůbec se nedostavil,
Ubohý pan řídící byl celý pryč!