84	CVRILL	XXXVI.

Mečz.

Wssyczknij lidé poslauchegte,
Tyto wěczy pilně znamenegte :
Tak gest byl Pán Krystus od mečze krwawý, Tudíž od Angela dogde chwály.
Tu przed Pánem w Saudný den,
Když mi půgdem z hrobu wen,
Budau na nás przísně krzíkati, Nebudem-li na Smrt geho pamatovati. Neb on pro nás krzíž nes těžcze,
Rwán z wlasy a bit welicze,
U slaupu mrskán nemilostiwě metlamy, Tak gey židé ukydaly slynamy.
Potom trnowau Korunau korunowán A w bílém raucho (!) gest posmíwán. Když byl welmi strýzňowán,
Potom na krzíž hrzeby przikowán.
Na krzížy sa, welmi žížnil,
Oczta a žlucžy okusyl,
Kterak gest mnoho trpěl těžcze,
On dal prokláty Sobě y Srdcze.
Y nebudem ly wděczni toho,
Negdem (!) nikdy Saudu geho.
Pakly to w paměti míti budem,
Tehdy s ním przed Saudem geho stanem. Nepotkátf nás žádná žalost,
Ale w neby nám bude dána wěčzná radost.

Conclusio post armis.

Tak spomenúcz na Boha swého,
U wírze Krysta Syna milostiwého, Wzdegmež chwálu gemu samému,
Mage zrzenij k němu gedinému.
A protož wssiczknij lidé milý,
Kterzí ste se tuto sessly,
Giž takowé dobrodinij w Srdczij swém rozjímejte A na to wzkrzíssenij Páně pomněte,
Talc spomeniž na Boha Stworzitele swého A wykupitele čzlowěka každého,
Nebo on sám (w) swé weliké milosti Lytuge nassy oslepenosti,
Przed stworzením Swěta oblýbil,
Aby w Krystu Gežijssy spasení slýbil, Kterýžto gest nám piniti ráčzil,
Giž Syn geho skrze Smrt z Těla wykročzil, Obětowán sa Bohu Otczy za hrzíchy nasse, Wsseczky winny wzel gest sám na se, Wstaupil na nebesa k swému milému Otczy, Sám zanechal sobě té moczy,
Aby on wykupitel a spasytel nass byl, Genž krwij swau Adamůw hrzích obmyl, A my také milosti geho,
Wažme sobě, znage geho, Pána savého, Abychom zde užíwagícz geho milosti, Potom przigíti mohli do wěczné radosti.

:r
Zbývá ještě osvětliti otázku, kterému z náboženských vyznání v Čechách uvedené veršování přisouditi jest? Byf i se zdálo, že prvé veršování, odpovídajíc úpině rubrikám katolických obřadů na neděli květnou, přičísti jest autoru katolíkovi, přec významné věty veršování druhého, stavící při každé příležitosti přijímání »krve Syna božího« v popředí, jsou neklamnou toho známkou, že přítomné rýmování jest původu u t r a q u i s t i c k é h o. Stačí poukázati tu jen na odstavec »Bičž«.
Že knížka naše v dřívějších dobách v rukou katolíků ani nebyla, toho důkazem jest potupný hexametr na známého kazatele dra Jana Ecka, který po smrti Eckově (t 1543), nejpozději kolem r. 1570, napsán byl na prvém listě knihy:
Eccii epitaphium Philippi Melan(chthoni):
»Multa vorans et multa bibens et multa locutus, )-Iic posuit ventrem Eccius ecce suum. n
Pod tím povzdech: »lesu, fili David, miserere mei et sana febrim meam, quoniam speravi in te.«
Víme-li pak, že mistr J a n M i s t o p o 1, utraquistický sice, ale již lutheránsky cítící administrátor strany pod obojí a farář u sv. Mikuláše v Praze, neostýchal se již r. 1543 žádati na sněmu zemském, aby odstraněno bylo sloužení mší sv., výstav nejsv. Svátosti, p r o c e s í, modlitby za zemřelé, vzývání svatých, zářivé osvětlování kostelů, mnohé zpívání a zvonění, jakož i žehnání různých předmětů,') nemůžeme veršování naše, které právě na průvodech se zakládá, přičísti ani vyznání lutheránskému.
Upříti však nelze, že původní majitel knihy, když ji r. 1570 vázati dal, čistokrevným utraquistou již nebyl. Oba tisky, mezi něž rukopis jest zavázán, rozhodně lutheranisují. Prvý tisk je čistě protestantský, jak místo knihtiskárny i předmluva, v níž Melanchthon zván jest »učitel a otec náš zajisté vždy nade vše milovaný«, prozrazuje. Při druhém
') Dr. Ant. Frind: Die Kirchengeschichte BShmens IV. 123.