XXXVI.	CYRILL	69

(9. března), o velikonocích, letnicích, na nejsv. Trojici, o Božím těle, na sv. Augustina (zakladatele řadu) a o hodech. Korunou však všeho byla věhlasná mše od O r l a n d a di L a s s o. Skladeb docela nových nebo znova nastudovaných bylo čtrnáct.«
Roku 1855 dáváno na druhou neděli postní graduale od Giovanni Croce ze sbírky Musica divina, offertorium od Hándla — a k Bílé neděli je poznámka: »Když už musí být v kostele figurální hudba, af je taková, jakou psal Haydn (totiž hluboce zbožná).
Tímto směrem brala se kostelní hudba na klášterním kůře dále.
Roku 1866 počal Fr. Witt, kněz diecese řezenské, vydávati časopis »Fliegende Blátter fiir katholische Kirchenmusik« a brzy na to také »Musica sacra« s hudebními přílohami a katalogem skladeb doporučených jako dobré skladby církevní. Witt hodlal všeobecněji provésti obrat v kostelní hudbě od jiných již započatý, aby odvrátila od směru světského a hledala obrod v chorálu Řehořově a skladbách založených na něm a podobných motivech. Chorál na jedné straně a Palestrina na druhé byly meze, v nichž se měla pohybovat. Průvodem zpěvu měly zůstati varhany, jako jediný důstojný nástroj chrámový. Orchestr měl býti jen trpěn nebo docela odstraněn až na některé nástroje smyslům ne příliš lahodící.
Křížkovský seznav směr, z n e n á h l a se mu úpině odevzdal; měl, jak jsme již seznali, pro něj smysl na výsost vyvinutý a vokálními skladbami adventními a postními (v pašijový týden) vyzrálý. Čítal ostatně pilně listy Wittovy i jiná díla podobná a vy-pisoval si z nich výroky zvláště výrazné a tak seznával čím dále tím hlouběji kontrast obojího směru kostelní hudby. Roku 1869, když jsme slavili 1000. výročí úmrtí sv. Cyrilla, dirigoval v Brně a na Velehradě již první skladby slohu ryze církevního a když byI skoro všechny členy konventu svým obezřelým, důsledným a vytrvalým působením získal, provedl reformu na kůře klášterním, o čemž zachoval se v »knize fundatistů«, (jež klášter vydržuje), nasledující zápisek: »Stala se v záležitostech hudebních veliká změna tím, že 10. října 1869 počínaje, provozovány budou vokální mše s průvodem harmonia nebo varhan. Začátek učiněn mší »Salve Regina« od Stehle. Fundatisté měli snídani na přilepšenou.«
Křížkovský hlavně řízením hudby na Velehradě, jenž je v olomoucké arcidiecesi, nabyl i v církevním ohledu veliké váhy také na Olomoucku a tím po celé Moravě.
Na dómě v Olomouci byl stav hudby neutěšený a musilo se přikročiti k nápravě. K radě P. Ignáta Wurma povolán k dílu tomu Křížkovský, ustanoven zatímním ředitelem kůru na dómě a zůstal tam od listopadu 1872 do léta 1873. Názory své o reformě byl vyložil obšírně již v pamětním spise ze dne 21. září 1872, s kterým arcibiskup Bedřich kníže Fiirstenberk vyslovil svůj souhlas slovy vlastnoručně na spis napsanými: »Úpině se shoduji s náhledy o kostelní hudbě ve spisu tomto vy-s l o v e n ý m i«, a na Vše Svaté měl »debut«, načež již zůstal v Olomouci. V Brně jej zastupoval mladistvý tehdy 18letý Leoš Janáček.
Křížkovský v duchu Wittově zorganisoval a řídil hudbu na dómě za značných útrap a obtíží, nemaje hudebnin, nemaje dosti zpěváků a prostředků. V jednom listě píše: »Měl jsem obrovskou práci k vánočním svátkům. Chtěl jsem míti všechno pěkné a je přece málo sil a hudebnin, kterých bych mohl potřebovati. Musil jsem tedy ve dne v noci psáti, komponovati a cvičiti.« — Výsledky činnosti jsou sepsány od Křížkovského v listě poslaném 5. července 1873 Wittovi do Řezna, v němž sděluje: »A přece mohu říci: Gratia in me vacua non fuit, a i když stromeček, který jsem tu zasadil, neslibuje rychlého vzrůstu a podnes ještě je velmi malý, děkuji přece Bohu, že se vůbec ujal a také už se počíná zelenat.«
Po svém návratu do Brna stal se Křížkovský apoštolem opravy hudby církevní, jel o sv. Václavu 1873 do Prahy k založení Cecilského spolku pro Cechy, Moravu a Slezsko, které chystal Ferd. Lehner, tehdy kaplan v Karlíně, přední reformátor církevní hudby v Čechách, hájil směr v Olomouci zavedený proti útokům v novinách, cvičil stu-dující, konal přednášky o nápravě a provozoval se svými fundatisty ryzí hudbu církevní nejen na kůře klášterním, nýbrž jako na vzor a povzbuzení také na kůrech jiných.
V Olomouci však nemohli na Křížkovského zapomenout. Na podzim roku 1874 povolali jej za definitivního dómského kapelníka, aby dílo počaté dokonal. Činnost jeho byla přehorlivá, ač i nyní poměry byly dosti stísněné. Při tom nezapomínal na klášter