60	CVRILL

zpíval nedávno s velikým úspěchem v Colosseu v Londýně a pozván byl zazpívati králi Edvardovi.
*` DLE UREDNÍCH ZPRAV jest v Berlíně bez zaměstnání 1000 herců a 800 hereček, mezi nimi síly vynikající.
** R. BERGER, baletní mistr drážďanské opery (dříve u našeho Národního) odešel následkem intrik do Ruska.
** MNOHÉ ZLOZVYKY NA KÚRECH jsou stereotypní, a přece, kdyby ředitel i zpěváci nejednali bezmyšlenkovitě, sami by je odvrhli. Tak skoro zpravidla slýcháme: »Et kúúm — spiritu tó«, rhytmem asi tímto	p ~.	o Jako zde

d' I •
í jinde trhají se části věty K sobe patřící, na příklad »Et clamor — meus ad te veniat«, a přec patří »clamor meus« zrovna jalo »cum spiritu« dohromady,
** V POSLEDNÍM UNOROVEM ZASEDÁNI sboru obecních starších v Praze bylo usneseno, aby jednak z prostředku zádušních, jednak z peněz obecních přidáno bylo na platech r o č n ě pa 300 K 11 ředitelum kůru, po 150 K 10 varhaníkům a po 60 K 10 kalkantům ra patronátě obce pražské působícím.
** ČEŠTÍ SKLADATELE zřídka ucházejí se
n státní stipendia, ponechávajíce je Němcům. Zádosti o ně s přiloženými pracemi do 1. května t. r. ministerstvu osvěty ve Vídni.
* HAYDENZENTENARFEIER. 111. K o ngress der internationalen Musikgesellschaft, Wien, 25.—29.Mai 1909. Bericht vom Wiener Kongressausschuss. Artaria 1909. Vy-dána byla kniha o 690 stranách, jež přináší jednání a řeči mezinárodního sjezdu hudebního ve Vídni r. 1909, jenž konal se ve znamení oslav Haydenových. S e k c e I. a—c měla programem staré a nové dějiny hudby. V ní podalo 26 historiků své historické výzkumy. Z nich P. G a i s s e r z Říma mluvil 0 8 církevních tónech vřecko-albánsl<ém po-dání, Dr. František L u d w i g o vícehiasé hudbě XI. a XII. století, P. A u b r y Paříž o umění mensurálním a prósách liturgických století XIII. ; dr. S c h w a r t z z Lipska, dr. K r o y e r z Mnichova a dr. W o l f z Berlína o akcidentálech hudby mensurální století XVI . Se k c e I. d. měla na starosti historii opery a s e k c e 1. e dějiny loutny a tabulatury loutnové. S e k c e 11. pojednala o hudbě exotické a folkloru. Sekce III. měla na starosti theorii, estetiku a didaktiku hudební. Tu zajímavou byla přednáška prof. Habócka z Vídně o vyučování zpěvu ve školách. V s e k c i IV. byla předmětem bibliografie a práce organisační. Se k c e V. a jednala specielně o katolické hudbě církevní. Probošt dr. Schnabel z Vídně mluvii o charakteristice církevní hudby, prof. dr. Můller z Paderborna
o nejstarší německé písni, prof. dr. Weinmann z Řezna o staré a nové hudbě církevní, dr. Schnerich o vídeňských spolcích pro pěstění církevní hudby, prof. dr. Wagner z Freiburku o řehořském chorálu, dr. Widmann z Eichstřttu o úpravě hudebních děl k praktickému provedení, prof. Moissl z Liberce o uskutečnění zásad »Motu proprio« z 22.11. 1903; prof. Moissl bohužel ukázal při své přednášce, že chorálu edice vatikánské naprosto ne-rozumí, a doporučoval, aby nový chorál se rozšiřoval dle zásad Haberlova »Magister choralis« ! ! Byl ovšem prof. Moissl ostatními řečníky vyveden náležitě ze svého omylu! V sekci V. b. jednalo se o evangeli;ké kostelní hudbě a v sekci V. c. o varhanách a varhanářství. — V komitétu z Cech zase-dali: prof. E. Bezecný, prof. dr. Z. Nejedlý, místo-předseda c. k. h. komise Rudolf bar. Procházka, prof. dr. J. Rietsch a dr. Rychnovský. — Dúležité pro nás o kongresu poznatky uveřejníme v číslech příštích.

P. HARTMANN, O. FR. M., VEČEŘE PÁNĚ, (V. Můller.) Jakási čistá zdrželivost jest hlavní charakteristickou známkou P. Hartmannova umění. »Paupertas et humilitas «, jež tvoří jádro řehole sv. Františka, vyvolil skladatel řeholník v jistém ohledu i za své umělecké heslo.
V mnohém, možno říci, jest charakteristika trefně vystižena, nikoli ve všem a jak obyčejně bývá, schází tu přednosti obou. Poněvadž budeme míti příležitost v brzku promluviti o D. L. Perosim obšírněji, zůstáváme dnes u P. Hartmanna.
Je věru pravdou, že je hlavní charakteristikou díla jeho jistá prostota, vroucí zbožnost, z níž plyne i způsob práce technické. Prostota tanemiluje vyzývavých velikých architektonických staveb hudebních. Zůstává při skromnějších prostředcích menších, které však pilnému posluchači brzy vštípí úctu před kontrapunktickým uměním Hartmannovým. Vede si jistě, že poznáváme rázem, která příčina mnohých homofonicky založených částí. Bylo to úmyslem skladatelovým. Ostatně fugové thema a provedení fugy v »Sv. Petru« (Confiteantur Domino) ukazují, jak dovede P. Hartmann pracovati.
Proti dramaticky mohoucnějším dilům jiných skladatelů poutá a uchvacuje dílo Hartmannovo při vší bohatosti výrazu jistou jednotnou náladou. V těchto poetických náladách duši jímajících a povznášejících je hlavní těžiště tvorby Hartmannovy. K dosažení jejímu užívá ovšem prostředků moderních, jak pokud se harmonie týče, tak i v ohiedu motivickém.
A tu nesmíme přehlédnouti, že s oblibou užívá Hartmann motivů ze zpěvů liturgických. Motivy chorálu sv.-řehořského každou chvíli dolehnou v naše ucho a dodávají celku oné veleby, kterou prosté, ale ve své přirozené prostotě velebné tyto melodie vždycky v posluchači vnímavém vzbuzují.
Pokud se vlastní invence Hartmannovy týče, možno se srovnati s výše uvedeným úsudkem, ale kdo zná veliká oratoria Lisztova, bude překvapen často zajímavou jakousi shodou v tvoření motivickém, byf i práce skvělého Liszta a prostého skladatele řeholníka byla tak rozdílna.
Obratme se k Večeři Páně samé! Předposlední toto dílo Hartmannovo jeví proti prvému »Sv. Petru« v ohledu instrumentace, harmoniky í dramatického výrazu značný pokrok, ač zásady skládání zůstávají tytéž.
První část, zabývající se přípravou k Večeři Páně, je znamenitým dokladem toho, co bylo dříve řečeno o poetických náladách Hartmannových.
Ponurá i v barvách orchestrálních nálada, vy-růstající z vážného thematu, sestupujícího po stupnici v hloub, dobře vystihuje okamžik přípravy na starozákonné velikonoce, s bolestnou vzpomínkou na útrapy národa vyvoleného v Egyptě. Táhlá prodleva rohů a pod ní v temném fagotu ozývající se thema výborně uvádí v náladu večera předvelikonočního, ale i vzrůstající ruch zástupu, ba i sbor kněží v jasném D-dur (viz motiv 1 v čísle 1. r. 1910) Exhortatus est, nezbavuje se při vší veselosti jakési prázdnoty, která charakterisuje typ naproti vypinění, jen jasné fanfáry kněží, oznamující smrt starozákonného beránka,,,trhají mraky rozložené nad celým tímto úvodem. Císlo celé je založeno trojdílně. Po úvodu orchestrálním zbudovaném na thematu uvedeném
Cor. --- Fag