XXXVI.	CYRILL	55

Přehled výnosů sv. Stolice o posvátné hudbě a zpěvu
r. 1909 uveřejněných.
Dr. FR. HRUBÍK.	(Dokončení.)
O
bsahuje toto ustanovení:
1.	Vedle zpěvů obsažených ve vydání vatikánském jest mnoho jiných nápěvů
gregoriánských; poněvadž v liturgii se jich užívá, ač jenom na některých místech, mají býti upraveny dle formy gregoriánské, aby mohly dojíti schválení od kongregace obřadů.
2.	Tyto zpěvy, ačkoli nejsou pro veškerou církev, přece patří pod moc Apoštolské stolice, která udělujíc jim schválení, přijímá je za své a proto má právo co do formy i užívání je připustiti, zakázati nebo omeziti a tak upraviti, aby zpěvy jednotlivým diecésím nebo kostelům vlastní, shodovaly se i se zpěvy typickými i mezi sebou na vzájem.
Diecésní biskup má vlastnické právo na proprium, na zvláštní nápěvy chorální své diecése a může je jedině on vydati jakožto celek; jednotlivé části tohoto diecésního propria, jsou-li obecně užívané a ne výhradně vlastní, mohou i jiní vydati.
4.	Také ten, kdo složil nebo poprvé vydal melodie chorální, má na ně autorské právo, ale jen na deset let.
5.	Ten, kdo má řádné vlastnické právo na melodie chorální, nerxůže však brániti žádnému vydavateli, aby rxelodie ty tiskem nevydal, a) prokáže-li vydavatel, že může je řádně a odborně správně vydati a b) zaplalí-li vlastníkovi remuneraci.
Remunerace nemá býti větší než dvojnásobné skutečné vydání, které vlastník měl s prvním pořízením melodií.
Jakmile vydavatel tyto dvě podmínky spiní, nemůže ani diecésní biskup ani autor ani vydavatel brániti, aby melodie, jichž jest vlastníkem, i s příslušným textem nebyly vydány tiskem.
6.	Má-li nějaká řeholní společnost své vlastní melodie chorální, přísluší vlastnické právo vrchnímu představenému a platí o něm to, co výše uvedeno bylo o diecésním biskupovi s případným ještě zřetelem rra výsady, jež té které řeholní společnosti od sv. Stolice byly uděleny.

®	®®
Dopisy mladého a starého ředitele kůru.
II. Pouhý sbor kostelní, nebo Cyrillskou Jednotu? Otcovský příteli !
T
voje rady byly mi velmi vhod. Kdybych byl dbal zvláště výstrahy před kvapem, mohl jsem si ušetřiti mrzutosti a částečného nezdaru. Ale k věci! Cvičili jsme v kostele mariánskou mešní píseň: »Ó Maria, útočiště naše, anděl Páně tebe po-zdravil«. Nemohli jí přijíti na chut ani lidé ani literáti, kteří laskavě se účastnili cvičení. Ale přece po několika cvičeních aspoň ti, kdo vytrvali, se jí naučili. Zvláště děti školní brzy se s ní spřátelily, ale když jsem ji zavedl při mši svaté místo obvyklé »Tisíckrát pozdravujeme Tebe«, nastalo reptání. Takovou krásnou píseň zahazuje! Vidím, že dlouho lid nezvykne jiným melodiím, nežli jsou ty jásoty a veselé zvuky písní poutnických, jak nezvykne chorálu, až s ním vyrukuji! — Cvičení ve zpěvu podle not do-posud jde dosti dobře. Ale pozoruji, že slečinky a mladí pánové by rádi, abych je brzy pustil nikoli na kůr, ale na koncertní podium. Lépe se mi líbí oddělení malých. Ti se zase těší na kůr. V besedě jsem měl o tom už malou debattu, nechci říci: šrůtku. Páni učitelé byli toho mínění, aby se zase vzkřísil pěvecký odbor besední, ale af prý to není zase jen farářova kostelní kapela, nýbrž vlastenecký pěvecký sbor! To prý dřívější pěvecký odbor rozbilo, že se dal do služeb klerikálních. Já prý ovšem musím dbáti, abych klerikálům vyhověl, ale oni se všemi živly pokrokovými budou na stráži, abych mládež, útlou mládež, nelákal záminkou zpěváckého výcviku do zpátečnických proudů! Tedy: