52	CVRILL
Výborný byl článek v »Cyrillu« o pohřbech a o zpěvácích, kteří jdou svému příteli zazpívati. Něco podobného, je-li pohřeb katolický, se v Americe nestane. Alespoň ne v New-Yorku. Do domu kněz zde obyčejně nejde, poněvadž to není možno. Na hřbitov také nejde. V domě kdyby někdo cizí chtěl zazpívati, by se asi nic neřeklo, ale na hřbitově by se to těžko dovolilo. V kostele pak skoro nikdy se nedovolí cizím zpěvákům zpívati, poněvadž se pokládá zpěv za část církevních obřadů. Pamatuji se, že jednou v našem chrámu Páně jsme dovolili, aby cizí »chrámový« sbor zpíval, ale poplatek štolový byl týž, jakoby naši zpěváci zpívali a jak nám ještě za tu ochotu poděkovali! Nikdy však se nedovolí, aby ku př. operní zpěváci chodili na veliké funusy a zpívali v kostele requiem, jako se to děje v Praze. Mimo to se nikdy nekatolíx v katolickém chrámu Páně na kůr ani nepustí. Vím, že je to pěkný příjem pro operní zpěváky, a byl bv jim přán, ale není to v pořádku. Co by tomu operní zpěváci řekli, kdyby se jim do toho, co oni v divadle zpívají, kostelní zpěváci pletli. — Mimo to, zde děje se pohřeb docela dle rituale, ani nota se nevynechá. Máme popis pohřebních obřadů, který zde v českém kostele při pohřbu rozdáváme, aby mohli věřící sledovati posvátné obřady. Je podle Brynycha. A pokud se pamatuji, byl jsem v Praze při mnohých pohřbech, ale málo-kde se zpívalo vše, jak je to předepsáno. A pro nějakou tu písničku sentimentální, kdyby bylo více víry, by se to jistě nedělo. Kdyby měl duchovní právě takovou moc a někdy i takovou energii, jako mají zde v Americe, jistě by se to nestalo. A je to v první řadě jeho povinnost, aby se svého personálu a svých zpěváků ujal. Já sám jako student jsem na mnohých pohřbech zpíval. Pamatuji se, že jednou nám duchovní zpívati nedovolil, že má svoje zpěváky od kostela. Ale bylo to jen jednou. Tenkrát jsme se velmi zlobili. Ale nyní mám o tom jiný pojem a vidím, že měl pravdu. A kdyby se tak stalo vždy, v brzku bude obecenstvo věděti, na čem je, a kostelní zpěváci budou jistě rádi a žádný ředitel kůru jistě nic namítati nebude. — Kdo chce zpěv, af neruší církevních zákonů a af dá zpěvákům tolik, kolik je třeba vzhledem k tomu, že práci za-meškají a aby měli ještě něco nad to. Nám se to v Americe vše lépe koná, protože zde je, jak to má býti, »parochus rex in ecclesia«, a nenechá si od nikoho do toho mluvit. Potom máme zde svoje školy a kde je škola, jde vše lehčeji. U nás se telefonuje do školy a za dvě minuty jsou zpěváci u oltáře. Ale af je to jakkoli, vždy má duchovní býti spíše na ruku svému řediteli kůru a kdyby tomuto nebylo možno zpěváky shledati, zvláště kde je pohřeb málokdy, v dohodě s ním jednati. A ředitel kůru nemá nikdy do-voliti cizím zpěvákům zpívati, leda by duchovní, s nímž se poradí, s tím souhlasil. Totéž platí o svatbě, pokud se zpívá v kostele, o jubileu atd. A i tu, kdy cizí zpívají, má jistá část aneb i všecko připadnouti zpěvákům kostelním.
Podávám zde přehled toho, co se v Praze zpívá. A ačkoliv jsem dlouho z Prahy, vím, že »jako bylo na počátku, i nyní atd.« Jsou to samé parádní kousky. V domě obyčejně něco od Jelena, nebo ze sbírky »Hlaholu«. Requiem vždy jedno od Lablera. U hrobu Salve od Horáka v Es dur, to druhé je těžké. A na konec Animas fidelium. To je celý repertoir. Tomu se říká v klassické řeči »šiml«. A to by konečně každý i sebe slabší sbor svedl. Libera se vynechává, anebo když se nevynechá, bylo by lépe, kdyby se tak stalo. Ego sum a Benedictus, — o tom se historie nezmiňuje. Ovšem, jsou někteří zpěváci z divadelního sboru spolu zpěváky v některém kostele, pak jsou oprávněni, aby se k nim v tom kostele, kde účinkují, bral zřetel jako k os,atním zpěvákům kostela.
Kostelní zpěvák a tím spíše ředitel kůru má se snažiti, aby také rozuměl textu alespoň hlavnějších obřadů, a každý snaživý zpěvák měl by rozuměti zejména všemu při pohřbu. Není toho mnoho. A kdyby některý obětoval některé zbytečné čtení novin, snadno by se tomu přiučil. A tu nestačí slyšeti přednášku o tom, ku př. při cyrillských exerciciích, přednáška je tu k tomu jen, aby vzbudila chut, ale mnoho si z toho nemůže nikdo pamatovati. Tu znamená studovat. A je to povinností zpěváka i ředitele kůru jako i kněze, aby zpěv jeho byl spolu modlitbou. A co je to zpívat a nemyslit a ne-rozumět, když člověk by mohl zpívati s porozuměním? A takový bezmyšlenkovitý zpěv při církevních obřadech, které jsou přímluvou za duši a povznesenou modlitbou, by mohl býti nahrazen fonografem. Jaký očistec budou míti mnozí, kteří takřka prozpívali půl života a v porozumění to nepřivedli dál než papoušek?
Proto s povděkem by měl každý kůr vítati nové vydání graduálu s českým textem, a každý ředitel kůru si dáti na tom záležeti, aby použito ho bylo s porozuměním. 0 tom Witt napsal celé kapitoly, které věru stojí za přečtení.