XXXVI.	CVRILL	51
Ad p l a c.i t u m I."'	Pržigmiž nasse spasenij a chwály.
My dítky malé k tobě woláme,	My lid krzestianský k tobě woláme,
Racz nás uslysseti, milý Pane,	Racz nás slyšeti wssemohúczý Pane.
Požehnaný, Kryste, Krály,

Neodolatelnóu komikou působí však zakončení druhé. V duchu vidíme, jak z řad dítek vystupuje nějaký maličký Benjamínek a žertovně deklamuje:
A d p l a c i t u m 2.m	Ya malý pacholátko
Ja maley žáčzek,	Gídám rád pečzené holaubátko. —
Spíwám yako ptáčzek,	(Příště d'ále.)
Z New-Yorku v Americe,

alisté bude čtenáře »Cyrilla« zajímati zpráva, že zde v New-Yorku dáváno bylo Dvo‑
rakovo oratorium »Svatá Ludmila« a to s úspěchem velikolepým. Dáváno bylo v jedné
z předních místností v New-Vorku, totiž v Carnegie Hall od Catholic Oratorio Society, kterou založila madam Kronold. Tato má hlavní zásluhu o skvělý úspěch. Dirigoval ředitel kůru kostela sv. Josefa Emil Reyl; jeden z předních orchestrů v New-Vorku t. zv. Symphony Orchestra převzal orchestrální průvod. Velicí umělci přednesli sola. Sbor čítal asi 200 ochotníků. Byl to vzácný požitek. Novny všecky přinesly zprávy velmi příznivé. Z českého kostela Panny Marie »Ustavičné Pomoci« bylo při produkci přítomno asi 20 zpěváků, kteří byli velmi dojati, zvláště když slyšeli ono známé »Hospodine po-miluj ny«, kterého Dvořák použil k závěrku svého díla. A pěkně to zní v angličtině: Mighty God, to us be gracious, Son of God' to us be gracious. Škoda, že se Dvořák provozování tohoto svého veledíla nedočkal, když meškal v New-Yorku. Bude zajímati zpráva, že Dvořák v New Yorku chodil do kostela a dal i sloužiti mši svatou v kostele P. Marie »Ustavičné Pomoci«.
Co se týče hudby církevní v Americe, nedá se, pokud vím, říci mnoho potěšitelného. Nový chorál, kterého se dle nařízení Svaté Stolice má užívati, málo proniká; podle toho, co pravil jistý knihkupec, velmi málo se prodá výtisků, — to je znamením, že se také chorál ten málo zpívá. Jednou z příčin je také ta, že každý čeká na t. zv. proprium, aby je mohl dáti přivázati ke graduálu, a proprium, pokud vím, doposavad žádné ještě nevyšlo. To je také příčina, že i řehole váhají, protože by to bylo veliké vydání zaopatřiti si nyní knihy, které by za nějaký čas muslily býti bud převazovány, anebo novými nahrazeny. A s propriem je to velmi těžká věc, to vědí v Římě také. Má býti na mnohé zvláštní texty něco nového komponováno, nebo má býti to staré podrženo — z Říma ještě nic není rozhodnuto. Na můj dotaz u vlivupiné osoby v Římě dostal jsem za odpověd — Pustetův katalog, ve kterém nic o novém propriu není. Žádná odpověď je také odpověd. To znamená, že ještě žádné proprium nevyšlo. Jediný časopis ex professo o církevní hudbě pojednávající zde na východě, vycházející ve Filadelfii právě dokonal. A pravá církevní hudba nemá odbytu, za to staré »kousky«, jako La Hache, Mercadante a pod. mají pořád ještě tentýž odbyt, jako před padesáti lety. Ukázky z těchto církevních děl nechci podávati, ale podotýkám jenom, že náš Taschke je proti nim skoro pravý Palestrina.
A přece, kdyby se chtělo, svedlo by se mnoho. Na západě myslím, že je to lépe, hlavně působením prof. Singenbergra v Milwaukee. Lidu se hudba církevní, když ředitel kůru nedává věci, které jsou nad jeho síly a svědomitě vše nacvičí, jistě líbí. A potom nesmí hned začíti zrovna s tím »nejtvrdším«. Zvyk se musí odvykat. Najednou ho za-razit je velmi těžko, ano mnohdy i nezdravo, ba nemožno. Na mnohých místech začali tuze z prudka a to je příčina, že se to brzo »překotilo«, a že toho nechali. Ale kdo pomalu a vytrvale jde vpřed, ten zmůže mnoho. Jsou sice jmenovány různé komise, ale kdo je poslancem, ví, co komise často znamená. Chce-li se návrhu nějakému pomoci se světa, dá se do komise. A tak často i komise pomůže církevní hudbě. Vydá se fulminantní provolání ve všeobecných výrazech, ale na tom je dost, a pak si každý regenschori dělá zas, co chce.