XXXVI.	CVRILL	35
3. Hebrejský vyšel lid v ústrety s palmami 4. Oni jdoucímu na smrt vzdávali povinné
	v rukou:	chvály: Ejhle, my vládci dnes vzdáváme písní hold.
S prosbami, zpěvy i my vyšli jsme tobě S. Oni když líbili se ti, zbožnost i naši si zalib:
	vstříc.	Milostný králi náš, v dobru jenž zálibu máš.
Uvedené verše s refrénem »Gloria, laus« jsou jen začátkem delší básně o 39 dvoj-verších, kterou nalézáme mezi básněmi Theodulfa, biskupa orleánského. ') Theodulf žil ke konci o s m é h o a na začátku d e v á t é h o století. Po Alkuinovi byl největším učencem v říši francké a prvním básníkem onoho času.') Karel Veliký povolal jej r. 781 ke svému dvoru. Byl opatem kláštera sv. Benedikta ve Fleury a sv. Aignana v Orleansu; od r. 788 byl pak biskupem orleánským. Zemřel r. 821. Jako biskup re-organisoval světský i řeholní klerus, vydal různé spisy proti kacířstvím tehdy vystupujícím, jakož i proti různým zlořádům v církvi, vzdělal nové kostely a opravoval staré, podporoval náboženské i světské umění a staral se hlavně o to, aby v městech i na vesnicích bylo zdarma vyučováno.
Je-li nade vši pochybnost jisto, že Theodulf je původcem naší písně, není stejně ,ísto, při které příležitosti byla složena. Vypravuje se, že za panování Ludvíka Pobožného byl Theodulf křivě obžalován, že bažil po životě císařově. Byl zbaven svého úřadu a vsazen do klášterního žaláře v Angersu (Angers, lat. Andegavi). V době jeho věznění účastnil se jednou král Ludvík slavnosti na Květnou neděli. Procesí se náhodou ubíralo okolo klášterní celly, kdež byl vězněn Theodulf. V tom okamžiku zapěl prý své »Gloria, laus« atd. Král Ludvík byl krásou zpěvu okouzlen, vešel do kláštera, vyhledal pěvce, pochválil ho, rak propustil na svobodu a vrátil mu biskupství.
Historikové namítají, že Ludvík Pobožný za tři a půlletého vězení Theodulfova do Angersu nepřišel, dále, že Theodulf nebyl na svůj biskupský stolec znova dosazen, nýbrž umřel ve vazbě.
Af tedy platí tuto dvě námitky, zůstává přece ještě možnost, že Theodulf složil zmíněnou píseň ve vězení a sice na Květnou neděli, když se průvod se svěcenými ratolestmi — snad za ticha — ubíral kolem jeho klášterní celly.
Nadpis básně v Migneově sbírce zní: Versus facti, ut a pueris in die Palmarum
cantarentur, t. j. Verše, jež byly složeny, aby byly na Květnou neděli od chlapců zpívány. Přispěje zajisté nemálo k povznesení slavnosti, zapěje-li vyškolený sbor chlapců píseň
Gloria, laus«.

®®	®
Dopisy mladého a starého ředitele kůru.
1. Kudy do díla.
M i l ý Jene! )sem na místě několik neděl. Mohu tedy už podati o sobě zprávu. Ale mám na mysli spíše to místo a svůj úkol, nežli vše ostatní. Městečko, kde působím, má na prvním domku pyšný název: Město! Má asi 1200 obyvatel, školu pětitřídní, kostel obnovený, slušný — spolků asi tucet, hospod aspoň půl tuctu a velikou forotu vlastenectví a pokroku. Mají export toho zboží do okolních, přifařených vesnic.
Ale v ohledu kostelní hudby jsou 50 let pozadu. Chci Ti to vypsati, abys mi po-radil, kudy do toho. Když jsem prvně přišel na kůr, abych hrál o ranní na varhany, hned se mi představilo několik starších tatíků, že jako oni jsou literáci. Rozložil jsem »hlas varhan«, vyhledal mešní píseň a chystal se ku hraní. Literáci koukali jaksi udiveně. Zvonek zacinkal, já spustil — ale málokdo zpíval. Proč ? Literáci té písně neznali, znali ji jen někteří mladší lidé, kteří bývají v kostele časem v sousedním opravdovém městě. Teprve později jsem se domluvil s literáky a důstojnými pány, že zde zpěv lidový by1 hrozně málo pěstován. »Před tebou se klaníme«, — »Bože, před tvou velebností« — »Začíná se konat«, — »Tisíckrát pozdravujem tebe«, — »Svatý, svatý« — pár adventních písní — nikoli mešních, pár postních téhož rázu, trochu koled — a hotovo.
') Migne, P. L. 105. col. 308 a 309.
z) Srv. Dr. Krištúfek, Všeobecný církevní dějepis, Středověk 11. 1.