XXXVI.	CVRILL	21

činitel k bohoslužbě. jenom tenkrát, když se jí má dodati jistého zevního lesku. Tak se může vykonati konsekrace mešní na jednoduchém stole opatřeném kamenem se sv. ostatky, několika plátny, krucifixem a dvěma voskovicemi, s nejprimitivnějším kalichem, v nejprostějším církevním rouchu a třeba v nejjednodušší místnosti, nebi pod širým nebem. Podobně lze udíleti i všecky sv. svátosti a konati všecky obřady církevní zcela prostince, aniž by na platnosti své dost málo pozbyly. Může zajisté podstata bohoslužby obstáti beze všeho umění, bez hudby, bez malířství, bez stavitelství a sochařství, bez umělého vyšívání a všech jakýchkoli uměleckých výrobků. Jakmile se však má bohoslužba ukázati v lesku, aby podle našeho mínění byla jaksi Boha důstojnější, neb aby hlouběji zaujímala a k Bohu účinněji povznášela našeho ducha, jenž jest odkázán na smysly, na nějž smyslné představy neodolatelně působívají, pak přistupuje umění, aby lesku toho dodalo. Leč již tím podřizuje se a podlehá pPo obor ten umění zákonodárství církevnímu; nebof církev jest v příčině bohoslužby své j e d i n ý o p r á v n ě n ý z á k o n o d á r c e a Bohem zřízený střážce, aby žádné z umění nevnášelo do bohoslužby živlů c i z o r o d ý c h, ne-patřičných neb nedůstojných. Umění pak odtud a pokud se přesně drží zákonů církve, stávají se církevními. V příčině však umění hudebního sluší zvláště si povšimnouti, že církev je přibrala jako živel p o d s t a t n ý k bohoslužbě s 1 a v n é. Můžeme si totiž mysliti slavnou mši svatou, svátosti neb slavné obřady bez obrazů, soch, staveb, ano i bez uměleckých rouch a nádob, avšak nemůžeme si mysliti bohoslužbu slavnou beze z p ě v u. Zpěv náleží k podstatě bohoslužby slavné. Avšak povšimněme si dobře : z p ě v, to jest zpívané slovo liturgické, nikoli pak zvuk neb tón hudební jakýkoli, nýbrž znějící hlas rozumného živého tvora, slovo! Tóny tedy pouhého nástroje bez lidského hlasu nenáležejí nijak k podstatě slavné bohoslužby. Ty mají úkol podřízený, — pouhé podporování lidského hlasu ; nejsouf p r i n c i p a 1 e, nýbrž a c c e s s o r i u m.
Zde pak jsme u samého zřídla, od kterého se musí v hudbě církevní vycházeti i stále obraceti, máme-li se nadíti skutečného pokroku. Tedy u m ě 1 e c k é p ě s t o v á n í především zpěvu lidského a to na základech greg. chorálu, jakožto povšechného typu čili karakteru jest východisko pravé církevní hudby. Odtud jako s vysoké hory ihned po-střehneme, kudy se vloudil nepřítel a kam míří. Bud že tedy klade větší váhu na accessorium než na principale, neb že se všelijak uhýbá chorálnímu charakteru. Na příklad komponuje-li hudebník nějakou skladbu pro chrám tak, že všechnu basis své tvorby vkládá do nástrojů, ponechávaje zpěv v macešsky obmyšlené nuzotě, z accessoria činí principale. Skladba jeho podobá se nepatrnému obrázku, jenž jest zasazen do ohromného rámce, přepiněného ozdobami. Ze vzdálenosti malinko větší vidíš jen rámec. A což když ještě ani ten malý obrázek ceny nemá? Není tu poměr obrácený, hlava dole nohy nahoře ?
Jako pak ku posouzení chyb, tak i ohledně pokroku v církevní hudbě nutno zaujmouti toto stanovisko.
Zde nám příklad nejlépe ukáže, jak nepravé jest stanovisko těch, kteří chtějí
spatřovati pokrok hudby církevní v tom, když se t a k zvané vymoženosti hudby moderní
budou přeštěpovávati do hudby církevní. jaké to živly a vymoženosti jsou, o tom poučil
nás dostatečně povolaný znalec Fr. Jirásek v »Cyrillu« z roku 1901 str. 8. a násl., kam
čtenáře z ohledu na stručnost poukázati musím, jelikož toho krátce vysloviti nelze. Podle
logiky takové, kdybychom ji měli vztahovati na jiná umělecká odvětví, musil by se na
příklad kněz při mši svaté objeviti tt oltáře v moderním kabátu. Neuráželo by to?
Zajisté. A přece i v umění výroby rouch církevních děje se pokrok. Avšak ten drží se
zásad: I. musí se zůstati při původním charakteru rouch, t. j. při základním, podstatném
jich tvaru, na př. kasule neb ornátu; leč z ohledu na pohodlnost, udělá se lepší střih,
co do úhlednosti zjednoduší se figurace, co do krásy přidají se cennější ozdoby, co do
praktičnosti vyberou se pevnější látky a pod. Tak se kasule moderní bude do jisté míry
lišiti od původních, primitivnějších, avšak přece každý na první pohled pozná, že je to
kasule. 2. Pokrok další musí počínati tam, kde se zůstalo státi a musí se nad
předešlost něčím lepším vykázati, čili jinými slovy, musí se s dřívějškem zachovati
souvislost a nikoli pokrok cizorodý přesazovati na dosavadní vývoj. Přehazování
vymožeností jednoho směru na druhý bez vnitřní i zevní spojitosti tvoří karrika‑
tury. Kostelní roucho jakkoli krásné, přehozené v divadle na laika, neudělá z něho kněze.
Neplatí totéž analogicky také ohledně hudby církevní? Nemusí se také ona držeti
těchto zásad? Dodělá se nějakého pokroku svévolností? Ó, co se již nahřešila hudba
světská vměujíc se do oboru církevního a co se již naz idr2ovala skutečného jejího