20	CVRILL	XXXVI.

Quantus est iste. Kržestiané popatrzte, toto gest Bůh náss, Gehož gest zlým židům zradil Gidáss, Przed ním se trzese wsseczka moc diabelská, Chwalý gey wsseczka Rzísse nebeská. Protož my pozdravme wikupitele, nasseho
Krále, Zpíwagícz mu k geho czti a k chwále.
O kterak gest tento.
O kteraks gsy slawný, Kryste Krály, Nodens zagisté wssy chwály,

Toběf se nebesa klaněgí,
Moczy zemské y také pekelní. Wssyczknij se trzesau Angely, Trůnowé y Archangely,
Wssak hrzíssnij na tě nedbagí, Tě ustawičzně wzdy hněwagí, 0 Pane, pro swau dobrotu Odegmiž od nich slepotu, Affby, przestanaucz hrzessiti, mohli k twé milosti przigíti.
(Příště dále.)

®	®t®	®®
rle'kolik myšlenek o východisku dalšího pokroku u církevní hudby.
CLEM. KUFFNER.
hci těmito řádkami připojiti něco s hlediska církevního ku výborným statím vzácných znatelů hudby, kteréž napsali v předešlých ročnících »Cyrilla« s h 1 e d i s k a hudebního.
Mluví a psává se často o tom, kterak se má zpěv a hudba církevní, kteréž reformou vyspěla narjistou výši, rozvíjeti dále, aby se docílilo pokroku. Žel, že se tak často mluví a píše bez pravého porozumění, z nenáležitého stanoviska. Kdyby pak se falešnénázory měly ujímati zakořeňovati, vyplynula by z toho chyba osudná a místo ku předu, kráčeli bychom nazpět. Má-li se hudba církevní rozvíjeti opravdu a ne zdánlivě, nesmíme se přichytiti žádného falešného, jakkoli slibného hesla, nýbrž si musíme býti jasně vědomi pravé cesty, která ke skutečnému pokroku jedině vésti může, a té se houževnatě držeti. Jak lákavě svůdné jest n. př. heslo, které se za naší doby zhusta volá, že má-li hudba církevní pokročiti, musí se chopiti všech vymožeností, kterých se dodělala hudba moderní. Ti, kteří takto mluví, stotožňují pokrok hudby církevní s pokrokem hudby vůbec. To však jest stanovisko nepravé, nebof přes jistou vzájemnost obojí hudby rozvíjí se přece každá na jiných základech, každá sleduje jiné cíle a každá ubírá se jiným směrem, i má své vlastní vy-moženosti. Mají-li obě některá pravidla společná, rozcházejí se v jiných, ano vylučují se naprosto. Rozcházejí se i jiná umělecká odvětví, pokud jsou církevní, od oněch pouze světských. To přece dozná každý, že nejen základní tvary, ale i specifické články chrámových staveb, soch, obrazů, rouch, náčiní a nádob mají svůj vlastní ráz, znaky, jež,se docela odchylují od rázu a znaků předmětů světských. To bije do očí na první pohled. Každé umění výtvarné, pokud má slouti církevním, musí šetřiti toho charakteru církevního a vždy se držeti znaků a tvarů podstatných. Vymožeností moderních možno užiti potud, pokud se jimi práce usnadní, ale nikoli k tomu, aby se jimi stíral charakter. Jest tedy zjevno, že na příklad jisté efekty moderní harmonie, kterých se v hudbě světské užívá k jedinému účelu polahodění smyslů, nemají proto, že jsou to vymoženosti, nijakou ještě oprávněnost v hudbě církevní, která sleduje účel zcela jiný, z kteréž příčiny zákon církevní efekty toho druhu z chrámu vylučuje. (Srov. Caerem. ep. lib. I. c. 28. n. 11. a zvláště bullu Alexandra VII. Piae sollicitudinis a Konst. papeže Bened. XIV.)
Který pak jest typ, neb charakter, jaký všecka hudba chrámová obnášeti musí ? Není ani potřebí zde šíře vykládati, že za typ, s nímž veškera tvorba hudby chrámové se srovnávati a jejž zřetelně pronášeti musí, byl od zákonodárství církevního, ode všech autorit, pravých znalců a pravých reformátorú označen chorál gregoriánský. O tom se již tisíckrát vykládalo v odborných školách, spisech a přednáškách, tak že zbytečno o tom mluviti. A rovněž není pochyby, že všichni hudebníci, kteří se skladbami svými v církvi uplatnili, od chorálu vycházeli a v něm, jakoby v nezbytném živlu, se pohybovali. Spíše bude třeba vyšetřiti, kudy se as vloudil do církevní hudby chybný zárodek, z něhož od-vozovaly se falešné závěry, vedoucí na nebezpečná scestí. Máme-li zde nabýti potřebného světla, musíme sestoupiti hlouběji, až k samé p o d s t a t ě c í r k e v n í b o h o s 1 u ž b Y. Jisto jest, že k podstatě bohoslužby nepřináleží žádné umění. Toto přistupuje jako sou-