— 88 -‑

jista nejvhodnějším jeví se býti pro komposici chrámovou, než sluší jej přizpůsobiti onomu nekonečnému rozvoji, jímž prošlo umění hudební od dob Palestrinových až na na dnešní doby.« Svou M i s s a s o 1 e m n i s *) Stecker prakticky dovozuje pravdivost této věty. Je žákem Palestrinovýrn a spolu moderním skladatelem v nejlepším slova smyslu, bez veškerého odia kopirismu. Povšimněme si jen »Kyrie« této mše, které ze všech částí této skladby má nejvíce znaků musy Palestrinovy. O nějakém reflektovaném antikvisování aneb modernisování není zde ani potuchy. Kompromisní sloh tento i v dalším průběhu této mše jeví se bý i docela volným, nenuceným. Jest to slavnostní mše velkolepé koncepce, jejíž pomposnost místy až překvapuje, ale nikde nezaráží. Veskrze solidní faktrtra její prozrazuje každým taktem mistra harmoniky, kontrapunktiky a formy, kterýž konal vážná a namáhavá studia theoretická, analytická i praktická --- a díky své píli zná Palestrinu a Orlanda Lassa docela jinak, nežli naši odpůrci, protože dovede z prastylu polyfonie moudře těžiti nejen ve prospěch posvátného klidu a výrazu, nýbrž i zevní formy. [ stopy chorálu postřehujeme v této mistrovské skladbě. Themata a jich polyfonické spracování na př. v Kyrie:
a i na jiných místech této mše jsou jen očividným důkazem toho, jak možno pojiti chorál, klassickou polyfonii a moderní styl v jeden ladný celek a při tom zachovávati původnost invence i propracování. Co tomu říkají naši odpůrci ? Škoda jen, že nemožno pouštěti se do rozboru tohoto veledíla! Poukazujeme proto k smělé někdy až chromatice a modulaci této mše, aby snad citovanými zde thematy nikdo nevešel v pokušení souditi na absolutně diatónický ráz této skladby.
Průvod varhanový jde vlastní svou, od vokálního tělesa nezávislou cestou. Je hojně figurován na základě střídavého kontrapunktu. Z příčiny té viděli bychom tuto skladbu nejraději v hávu orchestrálním, kde rhythmický typus jednotlivých hlasů docela jinak by utvářiti se mohl, než za průvodu i sebe lepších varhan možným jest. Polyrhythmika průvodu byla by takto účelně polychromována, k nemalému prospěchu plastičnosti tohoto velkolepého díla. Jsme sice daleci toho, býti mluvčími velmi problematického v praxi orchestru chrámového — ale v případě této vysoce cenné skladby rozřešila by orchestrace daleko vážnější problém: řádně disponované moderní varhany s dovedným samostatným varhaníkem, protože zdařilá reprodukce této mše absolutně nepřipouští dirigenta a varhaníka v jediné osobě.
Převážně thematická práce — v Agnus Dei pak vedle smíšeného dvoj‑
kových děl s více méně věrnou imitací starobylé potyfonie existuje? Možná, že jich není ani jediné procento oproti slušné řadě skladeb materialu kompromisního, moderního i nejmodernějšího. Za to však vykazuje tento Katalog celou spoustu nicotných slátanin, psaných ve znamení modního copu, jak spatřujeme ho v mužských sborech a v jiné, nižší karegorie hudbě světské. Spatřujeme tu zcopovatělé melodické a harmonické obraty: typické a copem na sta honil páchnoucí alterované akkordy, a to nejen dle receptu starých generalbassistů, nýbrž i dle facony nejnovějších salonních a operních komponistů. Ježto však takovýto konglomerát různých akkordů, z nichž vyrůstá jakás takás melodie, v důstojné jinak úpravě rhythmu, připomíná zevní fakturu církevních skladeb, proto není dobře možno a to z ohledu na slabé, hlavně začátečnické sbory — toto hloží odmítnouti. Tolikráte již kacířovaný Witt byl jeden z prvních, jenž vystupoval proti planým nohsledům Palestrinovým právě tak příkře, jako proti přežvýkavcům modního copu. Zhrozil se nejednou té přeprodukce bezcenných skladeb. O tom všem naši odpůrci nevědí, kteříž modní cop dokonce hájí v jednom dechu s výpady proti copu antikvisovanému, kryjíce se při tom autoritou Skuherského. Tu věru byla by na místě Wittova reforma antiwiitovské reformy.
*) Nákladem Fr. A. Urbánka.