- 87

dílem kompilačním. Ježto však cele založena jest na nejnovějším bádání historickém -- a ježto omezuje se na nejnutnější data biografická, za to však popřává hojného místa jádru věci, totiž vývinu hudby a s ní souvisícímu vývinu různých těch systémů tónových a semeiografických, spatřujeme v tomto díle jakousi šfastnou kondensaci obsahu jiných, široce rozpředených děl historických. Velkolepá, avšak cizou řečí psaná díla Ambrosova, Fétisova, Riemannova a j. nejsou každému tak snadno přístupna; menší pak dílo, najmě německy psané příruční dějiny hudby všímaií si zase biografických dat, anekdot ze života slavných umělců a mystické aesthetiky více, nežli samého jádra, totiž vývinu hudby -- a nevyhovují tedy vážnějšímu studiu dějepisnému. Z těchto právě důvodů spatřujeme v Steckrových dPjinách, jmenovitě pak v [. díla práci vzorného methodika a paedagoga. Pragmatická methoda jeho není zde strannickou, úzkoprsou, nýbrž filosofickým duchem provanuta, af již konkluse na základě hotových fakt tvoří sám, aneb jiné, na slovo vzaté autority dává za sebe mluviti. Církevní hudebníl< je panu autoru obzvláště povd čen za f. díl těchto dějin, v němž najde úpině rozvinutý obraz řeckých tónin a jich pozdější přetvoření na církevní modi, dále obšírné pojednání o vývinu chorálu, mensuralního notopisu a polyfonie až po dobu J. Š. Bachovu.
Touto historickou retroperspektivou vyzbrojený církevní Hudebník nernůže pohlížeti na dnešní reformu církevní hudby s očima našich odpůrců, kteřížto vidí v ní toliko anachronistickou choutku několika málo zelotů-puristů s Wittem včele, nýbrž viděti bude v reformě nově navázané, periodou světáckého ducha přerušené tradice. Vždyf důkladné studium historie zabraňuje generalisaci a osudným paralogismům v ohledu kulturního vývoje člověčenstva, demaskuje sofisty, je krátce magistra vitae, jak jsme již jednou připomenuli. V příčině té měly by Steckerovy dějiny hudby býti nejen knihovním, nýbrž duševním majetkem všech českých hudebníkův církevních.
Dále přispěl Stecker některými články k dílu: »Padesát let české hudby«, jež tvoří ve zvláštním otisku část Památníku na oslavu padesátiletého panovnického jubilea Jeho Veličenstva císaře a krále Františka josefa I. Nám zde jde pauze o článek »Církevní hudba«, kde Stecker ukázal se býti horlivým zastancem reformy chrámové hudby, jenž nenávidí každou polovičatost, šablonovitost, každé pohodlné epigonství atd. V ohledu tom chová se Stecker stejně odmítavě k pseudocírkevní hudbě, byt by i z péra samých klassiků světské hudby vycházela, jako i k ubohým výplodům ji-stých, fantasie a vzdělání prostých pisálků z řad caecilianských i domácích. (Názory své dokumentuje velmi cennými skladbami, o nichž bude níže ještě promluveno.) Článku tomu naši odpůrci, pokud jej vůbec studovali, rozuměli strannicky, protože pověstné Skuherského výroky, o něž se v jich polemice opírají, článkem tímto stávají se bez-podstatnými. Toliko onu Skuherského stat o věčně opakujícím se kvartovém průtahu a chudičké, protože diatonické harmonii ve skladbách 16. věku, jež naši reformatoři hledí prý seč možná věrně nápodobiti a tyto imitace vedle originálů za jedině pravou církevní hudbu proklamovati, nepřipouštějíce při tom žádného jiného způsobu komposice — jedině tuto staf akceptoval Stecker ve spisu již dotčeném. Avšak tato shoda se Skuherským - apostatem neodpovídá skutečnosti. Důkaz toho četné, po 40 roků již vycházející odborné listy — a hlavně Caecilský katalog (který již od r. 1870 vychází), do kterého příjaty jsou vedle Skuherského modernisujících skladeb Jos. Foerstrovy i Hruškovy skladby, nejednou chromatismem i enharmonikou se nesoucí.*) Oproti tomu praví Stecker na str. 45.: »Sloh polyfonní starých mistrů do‑
*) Známe onen, našimi odpůrci zlořečený Katalog skrz na skrz; prostudovali jsme na sta obsažených tam skladeb různé kvality a všech možných stylů i nestylů, a proto tážeme se: Mnoholi ta-