84
V91ef clo ~eliva.
Odpoledne náleželo Zelivu. Příjemné, tiché, jasné, teplé počasí vylákalo bez-mála všecky účastníky sjezdu, cizí i domácí, z místností uzavřených, ve kterých až posud pilně a vytrvale se rokovalo a zpívalo, ven do Boží přírody, do útulného údolíčka 2 hodiny od Humpolce vzdáleného, ke stoku Želivky a Trnavky, k starobylému samostanu bílé bráti sv. Norberta. Kde jaké vozidlo sehnati se dalo: solové (velocipedy), kvartettové (kočáry), sborové (žebřiny), bylo najato neb vyžebráno, hybnou silou opatřeno a do posledního místečka osazeno. Někteří zapřáhli vlastní pár běhounů, t. zv. jedenáctky, aby užili roztomilé procházky lesinami a lučinami podél řeky Želivky. Na nádvoří klášterním sešli se zase všickni a k nim přibyli noví hosté: mimo vys. dp. kanovníka Brychtu a vsdp. professora Eagena Kadeřávka, v Želivě návštěvou právě meškající, a mimo duchovenstvo, pěvectvo a obecenstvo domácí též vdp. Prokop Pablásko, děkan a vik. tajemník z Hořepníka, dp. P. Kosmas Pytlík, farář ze Senožat, křižovník dp. Trnka, kaplan z Kunčic, vp. Bohuslav Blažek, kaplan v Novém Městě na Moravě, vp. Fr. Boukal, býv. kaplan v Hořepníku a j. v.
Za vedení nejdůst. p. opata prohlédli sobě cizí hosté nejprve kostel, klášter a zahrady, pak shromáždili se všickni v hořejší květinové zahradě pod jasanem a vyslechli pod jeho vzdušnou, až na zem sahající klenbou besední promluvu: »O hudbě světové« čili o t. zv. harmonii sfér, kterou z různých pramenů sestavil jeden člen kláštera a přednesl ct. p. Kvirin Kratochvil, klerik želivský. Na to ujal se slova nejd. p. opat Salesius Roubíček:
»Základem života katolíka jsou tři božské ctnosti: víra, naděje a láska. Z těchto v nebeském oslavení člověka víra přejde v Natření Boha tváří v tvář — zajde, po-mine; naděje změní se v netušené požívání slastí připravených, přestane; jen láska zůstává, jak dí apoštol »láska nikdy nevypadá«, 1. Kor- 13, 8. Důvod jest, že »větší z nich je láska«.
Chci na něco upozorniti.
Přesvědčení o nezbytné potřebě tří božských ctností k získání nehynoucího blaha je bohudík tak zakořeněno a tak se ujalo, že sami umělci neváhalí propůjčiti nejlepšího štětce, dláta, krokvice (malíř, sochař, stavitel) k znázornění toho, tvoříce díla nebeské krásy posvátných obrazů, soch, svatyň. Vycítili totiž v pěstování a oživování pravé zbožnosti nevystihlý zdroj motivů aesthetického krásna, dobra i pravdy. Tomu věnovali se zcela, své vlohy, práce, zápaly a tužby.
Ale jedno umění neznázorní žádné nadání, nevystihne žádný malíř, sochař, umělec, k němu povznésti se může jediné srdce. Jako láska vyniká nad víru a naději a přetrvá je, tak jediné srdce člověka, a dím hned, srdce posvěcené milosti Boží, chová v sobě schopnost, vytvořiti nejideálnější obraz krásy, dobra i pravdy -- lásku. Zpěv, hudba, chvalořeč a díkůčinění jsou klíči k lidskému a božskému srdci, ba více, malířství, sochařství, všechno umění jednou pomine, ale umění zpěvné a krásná hudba nebes nezaniknou nikdy, nemohou, nebof jsou výronem nejušlechtilejších citů, plodem lásky, která nikdy nezajde. Ve »Zjevení sv. Jana« nemluví se nic o trvání jiných umění v oslaveném stavu na nebi, ale tolik mluví se tam o zpěvu, že následovati budou duše Beránka a zpívati píseň novou, mluví se tam o andělích, že bez přestání zpívají: Svatý, Svatý, Svatý! Zpěv, jako tlumočník lásky, bude zaznívati ještě, kdy již zaniklo vše ostatní. Zpívati se bude věčně a výlučně. Zpěv je však také buditelem lásky všech ušlechtilých citů, ctnosti. Zpěv ctnosti chce, předpokládá a'ze ctnosti vyvěrá. Chorálu s dojmem nezapěje, kdo není zbožný a ctnostný. Jak jest zasloužilým, kdo, uče zpěvu, dbá na ctnostný život zpěváků! Aby se nekazili, nesváděli jiné, ale zbožní a bohabojní byli.