— 75 -‑

c d es f g as _ b c >neva<: jest hypodorickou (či přenesenou dorickou) na f (Es dur na f);
c des es f ges as b c ,buselik« zvaná, jest frygická, přenesená na f (Des dur na f; c d e f g as b c Isfahaw f moll melodická atd.
Pozdější dělení oktávy na 24 stupně s nezvyklými intervaly dokazuje, že v hudební theorii arabské možno nalézti vztah hudby arabské ku naší západoevropské a že vzhledem ku velmi složité nauce o intervalech a k ohromnému vývinu arabských nástrojú smykacích i dechových, chromatický i harmonický živel byl věcí známou.
Poněvadž již v století VII., VIII. a IX. po Kristu vyskytují se učené spisy arabských učenců-hudebníků, jest rad pochybnost postaveno, že přijetím víry mohamedánské získali Arabové víru, mohamedáni pak hudební vymoženosti. Tím doplněno jest vše, co dříve bylo již řečeno o cltromatických nápěvech hebrejského a mohamedánského kmene.
Stále měnící se nálada hudby a její chromaticko-diatónické soustavy, zejména pak různým účelům sloužící hudba instrumentální, jejíž vlivu patrně zpěv podléhati musel, vedla veliké Bohem nadané mistry sv. Ambrože a sv. Řehoře k urovnání tónových řad pro zpěv křestanský.
Diatónika zpěvů řeckých stala se církvi Kristově z d r o j e m 1 i d s k é m u h 1 a s u n e j p ř í b u z n ě j š í m. Křesfanská monodie či absolutní nápěvy bez průvodu nástrojů a harmonie hudební, které nahrazeny jsou melismatickými proudy diatónickými, jež dosud v tradicionelních zpěvech bohoslužebných u Židů spatřujeme, stala se pratvarem veškeré hudby. Jak v dějinách dále vidíme, vyvíjela se pak chromatika sama sebou vývinem umění kontrapunktického a z něho vytrysklé nauky harmonické. Všemu, co před tím více méně nejasným v hudebních vymoženostech doby předkřestanské se jeví, položen touto křestanskou diatónikou pevný, nerozborný základ. Církevní zpěv jest zde Petrem = skálou ideálního rozsahu.
Když my třeba v pouhé praxi velebíme přístupnost zpěvu jednohlasého za každého počtu zpěváků, když čteme v dějinách skvělé výroky velikánů: Mozarta, Liszta, Wagnera, Chopina a m. j. o kráse a jímavosti těchto nápěvů, jsme nadšeni. Když ale v celou spletitou hudební theorii národů doby předkřesfanské jen zběžně pohlédneme a všecka svá pozorování s křesfanským zpěvem a činností velikána sv. Řehoře porovnáme, musíme pokloniti se hluboce před zakladatelem celého základnílio systému diatónického a upravovatelem knihy života hudebního římským antifonářem, v nějž vepsány byly prvé zpěvy křestanské.
Z praktického hlediska záhy přesvědčení získáme, jak vznikajícími chromatickými změnami ustálen byl živel chromatický za pomoci hudby vícehlasé ze staré rnonodie vzniklé, dále přesvědčíme se, že tím ustáleny byly naše moderní tóniny, z harmonie pak, uměním kontrapunktickým založené, vzniká vedle chromatiky živel enharmonický, kterým snadno vnikáme v záhady prastarých arabských theorií a sílíme pro vymoženosti stále nové.
Proto nespravedlivé jest považovati staré diatonické zpěvy za věc překonanou, ony zůstávají fundamentálním zjevem praktickým v každém ohledu, světlým majákem na temném až dosud moři tónovém. Ale také nesprávné jest státi se upjatými před vymoženostmi doby nové. Tak jako sv. Řehoř upravil a vybral v Bohem propůjčeném důmyslu všecko to, co křesfanskému zpěvu prospěšným býti mohlo, touž měrou chorálem zušlechtěný vkus hudební dovede těžiti z pravdy doby nové, třeba chromatické. Všecky staré základní mody přehledně představujeme sobě v řadě kterékoliv z našich dur stupnic. V původním znění takto :