--- 53

Ani nedovedu vysloviti náladu, která se mne zmocňuje při pomyšlení na podobné počínání. Když jsem pod řed. Skuherským navštěvoval ústav pro hudbu církevní, t. j. bývalou varhanickou školu, chápali se podobných osobně reklamních prostředků lidé nejmenší vynalézavosti, kteří obyčejně ani neabsolvovali a jako zcela sprostí »pyzdilové všeobecnému opovržení se těšili. Dnes Vám řekne mladý virtuos, že vše co ušlechtile zní<, možno hráti i zpívati v kostele. Učil-li se tomu mladý aspirant ve škole hudební nebo jinde, těžko pověděti se dá. Seccesní je dnes již všecko, tak že i n e j n e m o t o r n ěj š í barok ušlechtile zní! Jsou prý daleko méně cennější praeludia a skladby církevní než hudba oper právě jmenovaných, že ale rozoumek mladého kritika na posuzování oněch děl církevních nestačí, leda po důkladném studiu nauky a literatury hudební veškerých dob, lze téhož těžko přesvědčiti.
Antagonismus čili protivnictví, protipůsobení, o němž zmiňuji se na počátku své studie, zaviněn byl lilavně okolností, že směr reformační obrátil prvé zření své k otci zpěvu staročeskélio, c h o r á 1 u ř e h o f s k é rn u, vynikajícítnu svou žulovou di a t ó ni-k o u. 1 n s t r u m e n t á I k u jako zbytečnou a méně nutnou věc spravedlivě stranou po-stavil, a tím také c h r o m a # i k u, onen pestrý živel hudební, který od dob dávných vedle d i a t ó n i k y se vyvíjel, hudbě světské úpině postoupiti chtěl. Příčinou toho byl rozkvět směru instrumentálního od vokálního tělesa odlišného a obava před profanací hudby církevní. Oratorní či duchovní hudba nevyhýbala se však nikdy živlu chromatickému a jak poznáme z polyfonních skladeb staroklassických, nejen že tyto místy se nevyhýbají změnám chromatickým, ony často k vůli zamezení tvrdosti při-jímáním akcidentálů staly se vlastně bezděčnou kolébkou chromatu a moderní harmonické soustavy. Abychom věc co nejstručněji objasnili, počneme od Abrahama. Snad přesvědčíme se o pravosti cest, které církev doporučuje a schvaluje. V Mottu proprio J. Sv. papeže Pia X. uvádí se znovu v paměf, že »Církev u z n á v a l a pokrok umění pravého a jemu přála, připouštějíc k bohoslužbě vše, co duchu tvůrčímu dobrého a krásného během století vynalézti se podařilo a co ovšem na újmu nebylo zákonům liturgickým. Jest proto hudba moderní též v kostele dovolena, neb i ona přináší skladby takové ušlechtilosti, vážnosti a důstojnosti, že nijak ne-jsou neltodny úkonů liturgických. Nicméně, poněvadž hudba moderní zvláště slouží účelům světským, třeba bude s větší bedlivostí ,pozor míti, by skladby hudební slohu moderního, jež se do kostela připustí, nic neobsahovaly světského, nepřipomínaly motivů divadelních a ani svými formami zevnějšími nebyly tvořeny ve slohu skladeb světských.<
Svět tónový vykazuje dva živly:
1.	Živel celotónový či diatónický,
Živel veskrze půltónový či chromatický.
Živel diatónický jest jako plavovlasá panna s modrým důvěry piným zrakem k nebi obráceným, oděná v jednoduchý empírový šat blankytný.
Živel chromatický jest panna černého jiskrného zraku v rouše rudém, pestrými květy posetém.
Vezmeme-li jako základ našeho praktického pozorování, »že počátek veškeré hudby jest ve zpěvu prvých křesfanů, pak jest živel diatónický rozhodně starší. Chromatický živel, tíhnoucí k hudbě nástrojové, zříme ale také v l i d o v é m zpěvu tradicionelním národů orientálských, židů a mohamedánů, třeba i změnám v ústech lidu podléhal, svědčí v prvé řadě, že chromatika, není-li starší, těší se stejné ctihodné patriarchálnosti jako diatónika.